Гийом дьо Лорис, Жан дьо Мьон
Роман за Розата

Превод от старофренски: Паисий Христов, 1997

chitanka.info

Поемата на Гийом дьо Лорис

Ст. 1-600: Гийом дьо Лорис започва разказа за своя някогашен сън. Пролетна картина. Градината с рисуваната ограда. Описания на рисунките: Омраза, Коварство, Мерзост, Алчност, Скъперничество, Завист, Тъга, Старост, Лицемерие, Бедност. Безделна въвежда поета в градината.

        Според някои чиста лъжа е[1]

туй, което сънят ни вещае.

Но се случва човек през нощта

да сънува такива неща,

5 дето сетне в живота си сам

изживява. Аз пример ще дам

със Макробий[2], латински поет,

който в сънища търсел съвет

и подробно съня разтълкувал,

10 който цар Сципион[3] бил сънувал.

Има хора, които твърдят,

че е глупост, когато сънят

за предвестник се взема… Най-сетне,

даже някой за луд да ме сметне,

15 цял живот убеден ще съм аз,

че сънят би могъл и на нас

да предскаже различни неща.

Много хора, щом падне нощта,

ясно виждат, когато заспят,

20 със какво ще ги срещне денят.

Бях аз вече на двайсет години

(а тогава Амур не щади ни)

и когато в един късен час

се отпуснах пред силната власт

25 на съня и заспах непробудно,

аз сънувах видение чудно.

Всеки миг от съня ми красив

стана истина. Аз съм щастлив,

че се сбъдна в годините млади

30 всичко, дето сънят предугади.

Ще разкажа съня си със радост,

за да влея в душите ви сладост —

сам Амур го изисква от мен.

И така, още в днешния ден

35 да започна роман съм готов

и най-точният негов наслов

е „Роман за Розата“. Там

за любовно изкуство със плам

ще говоря — не ще ми е лесно,

40 но това е днес тъй интересно.

Дано тази, която обичам

и която тук роза наричам,

го хареса — за нейния чар

и достойнство ще пиша със жар.

45 Преди може би пет-шест лета

аз сънувах: дойде пролетта

с месец май. Този месец с отрада

се посреща от всяка твар млада.

Накъдето погледнех тогава —

50 към поля или гъста дъбрава, —

вред природата виждах готова

да си сложи премяната нова.

За леса беше време най-сетне

пак зеления плащ да си метне

55 и земята се радваше вече,

че пак влага към нея потече

и престана да бъде тъй бедна,

както беше през зимата ледна,

а се чувстваше горда, че тя

60 е покрита с най-пъстри цветя —

жълти, сини, оранжеви, бели,

из гори и поля нацъфтели;

като накити те я красяха

и наслада и гордост й бяха.

65 Сладкопойните птици смълчани

и горите усойни, сковани

от студа и дебелия сняг,

през април се пробудиха пак

и в сърцата им радост заблика,

70 а в небесната шир ведролика

кръшни трели извиха в захлас.

Славей пееше в ранния час,

до небето гласът му ехтеше,

чучулига нагоре летеше,

75 упоена от ясната вие.

Луди-млади от порив най-чист

се опиваха в обич гореща…

Този, който през май не усеща

на сърцето любовния пламък,

80 във гърдите си той носи камък.

Моят сън ме пренесе сред дните

чародейни, когато мечтите

са изпълнени с тръпна любов.

Във съня си съзирах, че нов

85 майски ден бе отвънка изгрял.

И лъчите му вече видял,

се измих и облякох за миг,

взех игла от красив игленик

и конец в нея вдянах. Тогава

90 се оттеглих от градската врява,

та сред синия слънчев простор

да се радвам на птичия хор.

Бродех в пролетно свежи дъбрави

и подшивайки свойте ръкави,

95 слушах пеещи птичи ята

из градините, пълни с цветя.

А наблизо шумеше реката…

Завървях по брега, край водата,

млад и хубав, ликуващ дори,

100 с мисълта, че сред тези гори

по-прекрасен кът никъде няма.

И макар че не беше голяма

като Сена, тя по бе разлата

и течеше тъй буйно по ската,

105 сякаш изворни бистри води

там оставяха бели бразди.

Като бисер блестяха вълните

и се пълнеха с радост очите,

заслепени от тази картина.

110 С шепи гребнах си аз хладовина,

освежих си с наслада лицето

и погледнах към дъното, дето

се съзираха камъни ясно.

Край брега на реката, отдясно,

115 се простираше тучна поляна —

чудно хубава, цяла обляна

от лъчи. По брега на реката

аз спокойно вървях из тревата

на зелената росна ливада

120 и изпитвах голяма наслада.

Малко време така повървях,

край овощна градина се спрях,

със зъбчата стена оградена.

А стената отвън украсена

125 бе с рисунки и надписи. Аз

се изправих, изпаднал в захлас

пред рисунките… Тук е удобно

да разкажа за всичко подробно,

както споменът днес ми диктува

130 (а той доста богат ми се струва).

        Там Омраза стоеше в средата.

Тя най-бързо в раздора, в кавгата,

в яростта и в яда се разкрива.

На портрета бе гневна, свадлива,

135 с разкривено и сгърчено тяло

и обзета от лудост изцяло.

С ниско чело и вирнат крив нос,

с мрачен поглед, препълнен със злост,

изпоцапана, цялата в кал,

140 тя с един изпокъсан стар шал

        бе загърнала своето рамо.

А отляво, на две крачки само,

виждах образ, подобен на вид,

а под него със почерк извит

145 се четеше Коварство. Отдясно

беше Мерзост — личеше си ясно:

на вид доста лукава, и тя

също тъй ми се злобна видя.

И по външност не беше различна,

150 и по нрав бе нахална, себична,

а в очите й гняв бе стаен

и ехидност, и присмех студен.

Дълго трябва човек да школува,

за да може така да рисува.

155         После Алчност видях по-натам —

тя, която без чувство за срам

подстрекава човека без пот

да натрупва пари и имот,

тя, която към ежби и свади

160 тласка много негодници млади

(колко жалко, че доста в света

често свършват с въже на врата!).

Тя човек към измами подбужда

и го тласка към кражби без нужда,

165 от добрите — мошеници прави,

със заблуда и корист борави

и лишава с лукаво кокетство

от имот, от законно наследство

и момци, и девойки неуки.

170 Тя е с пръсти, подобни на куки,

и с ръце като обръчи. Нея

всяко чуждо имане влече я.

Една мисъл я само тревожи —

как с цената на всичко да може

175 да получи изгода голяма.

Друг стремеж тя в душата си няма.

Алчност вечно ще бъде такава.

        Малко вдясно от нея остава

пък Скъперничество. То изглежда

180 изпокъсано, с мръсна одежда,

погрозняло, с изпити черти,

ще речеш, че тегло го гнети,

че от глад то едва не умира

и че хлебецът, който намира,

185 като камък е твърд, та с водица

го размеква във свойта паница.

И живее то в бедност най-явна,

ходи с дрехи, каквито отдавна

всеки, с който се срещнете тука,

190 би изхвърлил тозчас на боклука —

с толкоз кръпки закърпени бяха.

А наблизо до него висяха

на върлина сетренце мизерно

и неносена риза. Възчерно,

195 с тежка агнешка кожа обшито

бе сетрето — не с кожи, които

биха стрували много пари.

То не бе пожелало дори

да си сложи онази там риза.

200 Така както я гледах, излиза,

че от десет-петнайсет лета

тя виси и събира прахта.

Би му станало мъчно и болно,

ако някак я скъса неволно.

205 А не можеше дума да става,

че пари и за друга ще дава.

Ала всъщност бе доста богато —

то държеше кесия със злато,

завързана толкова сложно,

210 че му беше почти невъзможно

да извади от нея петак.

Беше с вид на последен голтак,

но не искаше в нея да бръкне,

та за дрехи пари да измъкне.

215         По-натам Завист беше се спряла.

Цял живот тя не се е засмяла —

би се радвала, ако узнае,

че се някой измъчва, терзае[4].

Всичко друго посрещаше с яд

220 и светът беше чер като ад,

ако другиму зло не направи.

Щом се някой от зло не избави,

щом в живота от нещо пострада,

тя изпитваше пълна наслада.

225 И й капеше мед на сърцето,

щом попадне в семейство, което

е покрито с позор и със срам.

А когато пък някой си сам

се възмогне, за чест и за слава,

230 тежка скръб я гнетеше тогава.

И не можеше даже да мигне,

ако някой чрез ум се издигне.

Тя показваше ярост на звяр,

не признаваше близък, другар —

235 с явна злоба към целия свят,

би презряла и родния брат.

Според мен и на своя баща

завидяла би сигурно тя,

ако в нещо бе той преуспял,

240 ако беше щастливо живял.

Но за своята злоба кипяща

цял живот тя с тегло ще заплаща.

Подреди ли се някой добре,

е готова да легне да мре.

245 Тази злост и за нея самата

е от Бога и мъст, и отплата.

Не би Завист мълчала и час —

тя говори безспир срещу нас.

Ако нейде през девет морета

250 и през девет държави в десета

мъдър мъж в мир със всички живее,

и по него тя жлъч ще излее.

А когато пък той се опита

да срази тази твар дяволита

255 с храбростта си, със своята чест,

с благороден, почтителен жест,

тя ще търси петно да му сложи,

ако зло да му стори не може.

На картината даже личеше

260 как в очите и злоба гореше.

Тя към всичко, към мъртво и живо,

непрекъснато гледа накриво:

ту в околните поглед зъл вперва,

ту под вежди ги ядно измерва.

265 От омраза тя просто злобее,

ако някой човек преуспее

или срещне в приятел опора,

без да има вражда с други хора.

А до Завист на същия ред

270 аз съгледах Тъга на портрет:

със съсухрено, слабо лице

и с обидено, тъжно сърце.

Безотрадна, досущ мъченица,

сякаш имаше тя жълтеница —

275 и от Завист тя по-жалка беше.

Много мъка в очите личеше,

от страдание губеше сила,

ден и нощ — все печална, унила,

от безспирни тегла и от пости

280 беше станала кожа и кости.

Никой друг на земята ни клета

не живее в такава несрета,

сред каквато линее Тъга.

Аз не вярвам, че някой сега

285 би помислил за нещо, с което

да й стопли що-годе сърцето.

Тя самата не би пожелала

от душата й скръбна и вяла

да изтръгнат покрусата черна.

290 Тя живееше в жалост безмерна,

отчаяние страшно бе взело

връх и бе я до лудост довело.

Как можала бе тъй да издраска

свойте бузи, нестоплени с ласка!

295 Как полата си тя на парчета

бе раздрала, от ярост обзета!

Беше с плитки, когато бе млада,

а днес виждах косата да пада

в безпорядък по сухия врат,

сякаш бе я разпръснала с яд.

Безутешна, нещастна, горката

често плачеше, в сълзи облята.

Ако само я зърнете вие

как жестоко с юмруци се бие,

305 и с душа да сте твърда и властна,

ще ви парне сълза съучастна.

На печал бе отдадена цяла,

непрестанно в гнет беше живяла

и не щеше на ничии двери

310 да почука — любов да намери.

Щом човекът от зла участ страда,

той не може да найде отрада —

нито пее той, нито играе,

даже радост какво е не знае.

315 Ако мъка в душата ти има,

с радостта тя не е съвместима.

        По-натам Старост беше се свила.

Виждах аз, че се беше смалила

с цяла педя в сравнение с лапи.

320 Не желаеше тя да се храни

и ликът й, тъй страшно посърнал,

своя вид не би нивга възвърнал.

Бяха хлътнали вече страните,

побелели й бяха косите.

325 а краката й съвсем отмалели.

Ако вие я бяхте видели,

бихте рекли, че никой не би

взел за нейната смърт да скърби,

нито някой би сложил жалейка.

330 Тя бе станала просто на вейка.

Бе лицето й бяло-червено,

а е с бръчки сега набраздено

и са с косми обрасли ушите.

Бяха ситни и бели зъбите,

335 но един не е даже останал.

А и кръстът й тъй се бе схванал,

че без свойта тояжка в ръката

        не би мръднала крачка горката.

А пък времето тъй си отива

340 ден и нощ — нито миг не почива.

Тъй лети то, че сякаш замира

в една точка, а всъщност не спира

и нас тук изоставя… Обаче

открай време тече то така, че

345 невъзможно е днес да се каже

и от умни свещеници даже

как сегашното време изглежда.

За разсъдъка няма надежда

да прозре в това тайнство. Завчас

350 много време минава през нас.

Това време, което изтича

безвъзвратно и всичко повлича

като буен пенлив водопад,

то изпитва чудовищен глад,

355 ненаситно е, всичко поглъща,

даже камъка в пясък превръща,

то желязото твърдо руши,

то разяжда тела и души,

то подхранва, гради, съживява,

360 поразява, съсипва, сломява,

ни царе, ни велможи щади —

то погълна и наште деди.

То и нас би направило стари,

ако гробът не го изпревари.

365 Непреклонното време и нея

беше тъй състарило, че ей я

вече грохнала, мършава, слаба

и безкръвна съсухрена баба.

От житейския път изтощена,

370 вече беше така вдетинена,

та би казал, че шава до тебе

едно малко, безпомощно бебе.

А от всички прекрасно се знае,

че разумна и мъдра била е,

375 докато се е чувствала млада.

Но сега възрастта без пощада

е и нея от разум лишила.

Аз си спомням, че беше се свила

като буба на топло в леглото —

380 и това е нормално, защото

вечно чувствуват студ и умора

        тези стари и немощни хора.

По-натам нарисувано беше

нещо друго и то се зовеше

385 Лицемерие. Подло, придворно,

то със свойта ехидност безспорно,

без да мигне дори, би могло

да направи на всекиго зло.

Уж наглед бе с приятно лице

390 и с апостолско благо сърце.

За светец би го сметнал дори,

да не знае човек, че гори

от страстта да постъпва коварно.

На портрета представено вярно,

395 то на вид бе добро, милостиво

и с държание доста вежливо.

На отшелник приличаше то

в парцаливото вехто палто.

Беше взело псалтира в ръката

400 и с лъжливи слова на устата

то към Бога отправяше песни

да го чуят светците небесни…

Уж бе весело, уж миловидно,

а се мъчеше само привидно

405 благодетелен лик да покаже,

власеница навличаше даже.

Беше слабо, с изпъкнали жили,

сякаш пости го бяха изпили,

и линееше тъй всеки ден.

410 При такъв живот то според мен

не би нивга отишло във рая.

От Светото Писание зная,

че и други, чрез пост и молитва,

са желаели Бог да изпитва

415 към тях милост, но лесно не може

да се стигне до царството Боже[5].

Най-подир аз и Бедност съзрях.

По вида й веднага разбрах,

че дори и въже да си сложи,

420 да си ризата даже заложи,

все тъй бедна била би горката.

Да настанеше студ на земята,

би могла начаса да загине.

Щеше цял живот тя да си мине

425 с вехт чувал, който зиме и лете

уж й пазел от студ раменете,

а не спираше нивга да зъзне.

Често пъти я виждах да мръзне,

отделена от другите хора

430 като куче бездомно на двора,

гола, сгушена в дреха мизерна.

Сиромахът е с орис най-черна,

все омраза и срам го следят.

Триж проклет нека бъде часът,

435 в който беден човек е роден

той живее от всичко лишен:

ни обут, ни облечен, ни сит,

ни обичан, ни мил, ни честит.

        Дълго в тези портрети се взирах.

440 От добрия рисунък разбирах,

че художник с лазур и позлата

е изписал изящно стената.

Четвъртита, от камък градена,

тя по принцип била отредена

445 за ограда. Доколкото знам,

овчар още не е влизал там.

Това място бе приказно чудно,

но да стигнеш до него бе трудно.

Ще съм цял живот аз задължен

450 на човека, решил някой ден

и на мен да помогне дотам

да отида. Доколкото знам,

няма нийде по белия свят

земен кът по-красив и богат

455 от градината, пълна с цветя.

Топъл прием предлагаше тя

сред огромни дървета клонати

на безбройните гости пернати.

Те по чет, в това място приятно,

460 надвишават навярно трикратно

всички птици на Франция. Ето

колко нежно ехтят над полето

тези песни, струящи отрада.

Нека всеки изпита наслада

465 да ги чуе, тъй както и аз

ги послушах, изпаднал в захлас.

Лко можех там вътре да ида,

всичко туй да го чуя и видя,

бих пожертвал сребро и елмази.

470 Нека милост Господня опази

тези весели птичи ята

да даряват навред красота

с чудни танци и песни любовни,

възхитителни, нежни, гальовни.

475 Щом дочух този хор многоброен,

се почувствах напълно разстроен,

че не можех по някакъв път

крадешком да премина отвъд.

В този дивен кът аз пожелах

480 да отида. Уви, не разбрах

откъде му е входът. Не знам

как изобщо възможно бе там

да се влезе. Отвънка стоях

сам-самин и човек не видях

485 да попитам по кой път да хвана.

И досадно, и мъчно ми стана.

Най-подир през ума ми премина,

че не може към тази градина

ни врата, нито стълба да няма.

490 И тогава се спуснах с голяма

бързина да обходя стената.

Най-накрая намерих вратата,

но под ключ. Тя бе тясна и ниска.

Аз разбрах, че щом някой поиска

495 да се вмъкне, то входът е тук.

По вратата заудрях с юмрук

и се питах какво ли там става,

кой ли в този момент приближава.

Неочаквано, както стоях,

500 една мила девойка видях

да отваря прозорчето. Тя

беше с руси коси, а плътта

й бе пухкаво нежна. Очите

тъй пламтяха под вежди извити,

505 сякаш зорко оттам те следят

две соколски зеници. Носът

бе безупречно прав и красив.

С нежен дъх, а и с вид приветлив,

за мъжа бе мечта съкровена.

510 На лице беше бяла-червена,

а устата бе малка и сластна

и под нея — трапчинка прекрасна.

Виждах как се извива полека

шия прелестна, гладка и мека.

515 Нито бръчка, ни пъпка по нея.

Чак до Божия гроб да успея

да отида, дали ще открия

друга с толкова хубава шия?

Беше бюстът й приказно бял —

520 като сняг през нощта навалял,

пресен сняг върху клончица гола.

А снагата й тънка топола;

ти не можеш я с друга сравни

ни в далечни, ни в близки страни.

525 Беше с шапка, обшита богато

със коприна и бляскаво злато.

Няма втора по пашите друми

с чар такъв, неподвластен на думи.

Върху своята шапка от свила

530 тя от рози венец беше свила,

а в ръка огледалце държеше

и косите си ситно плетеше.

Постеснила бе двата маншета

и изглеждаше тъй по-напета.

535 В ръкавици, ръцете й бели

още слънце не бяха видели.

Беше с рокля, от Гент чак добита,

със дантела и сърма обшита.

По премените явно личеше,

540 че трудът не я много влечеше.

Сутринта, щом се беше умила,

щом се беше добре натъкмила,

значи всичко бе вече наред

и денят не бе с друго зает.

545 Та във гиздене твърде приятно

си прекарваше времето златно.

Тъй любезна на мен тя се стори

и след малко вратата отвори.

Благодарност изказах й живо

550 и веднага попитах вежливо

как се казва, къде е родена.

Тя, за радост, не беше надменна

и отвърна с учтивост пределна:

„Мене тук ме наричат Безделна

555 тези, дето ме знаят отдавна.

Аз съм силна, богата, тщеславна.

На една грижа всеки свой час

посветила бих всячески аз —

как весден да се гиздя и кича.

560 Красотата ме много привлича

и във всичко търся забава.

Мой най-близък приятел остава

Удоволствие — момъкът мил,

който с толкова вкус подреди

565 тачи своя прекрасна градина.

А когато в Египет замина,

надонесе подбрани калеми,

присади ги и клонки големи

се разлистиха. Той заповяда

570 да издигнат солидна ограда

и по нейната външна стена

да изпишат една по една

тези фигури — грозни портрети

все на хора нещастни, проклети.

575 Доста често, ей тъй, за отмора,

той си взима от свитата хора

и ги води на групички тука

да разсеят събраната скука.

Той е може би още тъдява,

580 слуша в унес как сладко припява

в храсталаците кос гласовит

или славей. Блажен и честит

той се чувства сред свитата. Няма

в никой край по земята голяма

585 кът по-дивен, красив и приятен.

В многолюдния свят необятен,

на престижа си който държи,

с Удоволствие днеска дружи.“

Щом гласът и, тъй сладък и тих,

590 свърши разказа, аз се реших

и надмогнал предишния страх,

я попитах спокойно: „Разбрах,

че е момъкът тук в този час,

весели се той близо до нас;

595 тук редът ви дали позволява

точно в този момент на забава

да отида при тях? Бих желал

да се срещна с човека, създал

този кът, и с прекрасната свита,

600 предизвикваща вредом възхита.“

[1] Ст. 1. В българския превод не са предадени стихове от френския оригинал, които не са включени в номерацията. От друга страна, номерацията, както и броят на стиховете в двете издания не си съответстват. ↑

[2] Ст. 7. Макробий, Амброзий Теодосий (IV-V в.) — римски прозаик. Автор на „Коментар към «Сънят на Сципион»“, в който разглежда откъс от книга шеста на философското съчинение „За държавата“ на Марк Тулий Цицерон (103–43 пр.Хр.). ↑

[3] Ст. 10. Сципион Емилиан, Публий Корнелий (185–129 пр.Хр.) — римски политик и държавник. През 147 г. пр.Хр. консул. В Третата пуническа война предвожда римските войски, които превземат и разрушават Картаген. ↑

[4] Ст. 218. Тук и в следващите стихове описанието на Завист се придържа към това на едноименната героиня на римския поет Публий Овидий Назон (43 пр.Хр. — 17 или 18) в „Метаморфози“, II, 755–795. ↑

[5] Ст. 416. Вж. Евангелие от Матей, 6:16: „Също, кога постите, не бивайте намръщени като лицемерците; защото те си правят лицата мрачни, за да се покажат пред човеците, че постят. Истина ви казвам, те получават своята награда.“ (Библия, изд. Св. Синод на Българската църква. С., 1982) ↑

Ст. 601-1385: Градината на Удоволствие. Танцуващите младежи и девойки. Вежливост кани поета. Бог Амур и десетте му стрели, поверени на Поглед Мил. Описание на животните и растенията в градината на вечната пролет.

        Аз не бях си отворил устата,

дорде тя ми открехна вратата

и ме пусна. А щом и надникнах,

от почуда едва не възкликнах

605 пред видяното. Мислех комай,

че съм влязъл в земния рай —

място дивно, прекрасно, чудесно,

сякаш беше тук царство небесно.

Кой каквото си ще да говори,

610 но тогава на мен ми се стори,

че наистина аз този път

се намирах в най-дивния кът.

Колко птици в небето летяха,

колко песни край мене ехтяха!

615 Славей сладко ми свиреше тука,

нейде чух как гугутка гугука,

как пригласят кадънки, авлиги,

гълъбици, скорци, чучулиги.

Мушитрънче от ниския храст

620 със синигерче мереше глас.

Но усетили вече умора

да огласят все с песни простора,

чучулигите спряха да пеят.

Зърнах как из гъстака се реят

625 кос и дрозд, сякаш влизаха в спор

с многогласния пролетен хор.

По-натам пък се бяха събрали

пъстроцветни ята папагали —

ведно с други пернати певци те

650 сладост лееха вред из горите.

Слушах този величествен хор и

изведнъж и на мен ми се стори,

че отгоре, от свода небесен,

изпълнява божествена песен

635 хор от ангели. В същото време

неизказана радост обзе ме,

че на мене единствен се пада

да изпитам подобна наслада.

Тези трели тъй нежно се сляха

640 и така покрай мен зазвъняха,

че те могат да бъдат сравнени

само с песни на морски сирени.

Най-старателно разните птички

се надпяваха тука и всички

645 бяха тъй сладкогласни, че пак

към зеления бухнал клонак

на дърветата, целите в цвят,

хвърлих взор и една благодат

ме обзе и за пръв път тогаз

650 се почувствах тъй радостен аз.

Тъй приятно бе всичко за мен,

че попаднах изцяло във плен

на това празненство безгранично.

И в момента разбирах отлично,

655 че с приятелски жест мен привлече

ме Безделна в мига, в който вече

тя на драго сърце позволи ми

в този парк с красоти несравними

да проникна. Омаян от тях,

660 ще разкажа това, що видях

в този кът. Ще предам най-напред

с какво момъкът беше зает,

с кои хора най-често дружеше.

Ще опиша след туй как държеше

665 в пълен ред тази чудна градина.

Но от страх да не би да отмина

нещо важно, поред ще говоря,

даже с риск да се нейде повторя.

Чувствах как до слуха ми достигат

670 птичи песни и как се издигат

пълни с нега и с плам поетичен.

Ту с възторг, ту пък с тон елегичен

за любов се говореше в тях

и за страсти най-нежни. Аз бях

675 в плен на някакво чувство незнайно —

сещах в себе си нещо сияйно.

Слушах птичите песни умилно

и в мен трепна желание силно

до младежа и аз да отида,

680 за да мога отблизо да видя

как изглежда, какъв му е кръста.

И тогава с походка чевръста

по пътечка, сред копър и мента,

аз се втурнах направо. В момента,

685 в който влязох сред кътчето скрито,

го познах между тези, които

бяха с него. Ала щом ги видях —

всички хубави, стройни, — и щях

да възкликна: в коя ли държава

690 се е раждала хубост такава!…

Те изглеждаха толкоз чудесни,

сякаш ангели бяха небесни.

Не, аз по-съвършени не зная

от онези, които в омая

695 там танцуваха. Всички в екстаз

се заслушваха в нежния глас

на чаровна девойка, която

се наричаше Радост. Когато

тя запееше, глас извисила,

700 друга с нея не би се сравнила.

И политаше, звучен и ясен,

един радостен припев прекрасен…

На лице бе тъй мила сега,

в такт извиваше кръшна снага

705 и потропваше лекичко с крак.

Вярвам, всички са чували как

безпогрешно, изкусно умее

все тя първа рефрен да запее.

Възхитили се бихте и вие,

710 като гледате, танц че се вие,

че се всеки младеж забавлява

на зелената тучна морава.

Бихте чули, че свирят флейтисти,

менестрели[1], жонгльори[2], хористи

715 ротруанж[3] изпълняват, танцуват.

Лотарингски напеви се чуват

тъй приятно, че тук, на земята,

няма песен, по-нежно изпята.

А наблизо пък бихте видели

720 как, дайрета в ръцете си взели,

там девойки играят. Дордето

те подхвърляха сръчно дайрето

и го хващаха ловко с ръце,

с разтуптяно от радост сърце,

725 кръст под туники прости извили,

две девици красиви и мили

ситно бяха си сплели косите

и увличаха вече в игрите

Удоволствие. Заедно с тях

730 и той често избухваше в смях.

Беше нежно прихванал едната

тъй отблизо, че просто главата

си девойката беше склонила,

сякаш устни във него бе впила.

735 После другата хващаше вече…

Аз със думи не мога изрече

туй, що виждах. Та как да опиша

този танц. Човек спрял би да диша,

като гледа как кръшно телата

740 се извиват в игра непозната.

        Вече бях се отдал до забрава

на прекрасната гледка. Тогава

една дама на име Вежливост

приближи се до мен и с учтивост,

745 на която не се устоява

(дано Господ добро да й дава),

най-приятелски думи ми рече:

„Вие сам ли сте, млади човече,

в този толкова радостен час?

750 Я елате на танца при нас!“

Не останах и миг да умувам,

а започнах сред тях да танцувам.

При това благодарен бях аз,

че жената с приятелски глас

755 ми отправи любезна покана

и аз в техния кръг да се хвана.

Пък и танцът ме много привлече,

а излезе и лесен. Добре, че

аз изобщо не се колебах

760 и за миг не показах се плах —

гледах как се усмихват лицата

и как в такт се извиват телата

на добрите танцуващи хора…

Но за тях после аз ще говоря.

765         Беше момъкът хубав и мил.

Аз не зная човек да е бил

тъй прекрасен, с лице вдъхновено,

като ябълка бяло-червено,

с нежни устни и горда глава

770 и с очи като къс синева,

с гръцки профил, изящен, висок,

в кръста тънък, в плещите широк.

Щом го зърне, човек би си казал,

че от чудна картина е слязъл:

775 толкоз строен бе този младеж

и видът му бе хубав и свеж.

Той бе целият сръчност и плам —

по-подвижен до днеска не знам.

А понеже на възраст бе млад

780 и все още съвсем голобрад,

виждах само лек мъх по лицето.

Беше с пъргаво тяло, напето,

в нови дрехи, обшити с реснички

и с красиво извезани птички.

785 Всичко много добре му стоеше!

Златотканата дреха блестеше

като истински златен предмет.

Беше с нови обувки, отпред

леко стегнати с връзки от свила.

790 В знак на обич девойката мила

венец беше изплела от рози

и го беше дарила на този,

който обич й беше отдал.

Тъкмо Радост той беше избрал

795 за любима. Играеше с нея

като с някаква приказна фея.

Едва седемгодишна, тя с жар

любовта си отдала му в дар;

а сега за ръце се държаха

800 и във танц неуморно кръжаха

стройни, хубави, млади, засмени

те един за друг бяха родени.

А пък нейният приказен тен

с роза може да бъде сравнен.

805 Бе тъй нежна и тъй деликатна,

че дори не успях да отгатна

как по нейното хубаво чело

няма никакви бръчки. Умело

бе изписала витите вежди.

810 Под тях, вдъхвайки светли надежди,

двете весели, живи очи

те огряваха сякаш с лъчи,

преди още устата й малка

със усмивка на чудна весталка

815 да започне и тя да сияе.

Кой ли днес би могъл да извае

такъв нос? Нежни устните бяха

и почти непрестанно пламтяха

от тях радост младежът да вкуси.

820 Как блестяха косите й руси,

леко вързани с панделка фина!

Беше с шапка от скъпа коприна,

избродирана с истинско злато

и дантела такава, каквато

825 не съм виждал. А тънкият стан

бе облечен в сатен златоткан,

от какъвто и нейният мил

нови дрехи си беше ушил.

Досами Радост беше застанал

830 и Амур, който здраво бе хванал

лък и остри любовни стрели…

Той единствен решава дали

гордостта да сломи и кога

от владетел да стори слуга

835 и слугини от дами почтени,

ако те се показват надменни.

Пълновластен, могъщ, този бог

не изглеждаше мрачен и строг.

Хубостта му се среща тъй рядко,

840 че за нея да пиша накратко

непосилно ще бъде за мен.

Той не носеше бляскав сатен,

в облекло бе, с цветчета обшито

от амурчета нежни, които

845 сякаш истински ангели бяха.

По одеждите ясно личаха

малки ромбчета, гербове, птички,

леопарди и лъвове — всички

все от дъхави полски цветя,

850 сякаш брани по тези места:

теменужки, лалета, жълтуги,

зеленики и множество други —

жълти, розови, бели, червени,

виолетови, сини, зелени.

855 Освен тях тук и там върху този

плат аз виждах и прелестни рози.

От цветенца и шапката беше.

Малък славей над нея летеше

и събаряше нежен листец.

860 А наоколо птици: врабец,

чучулига, скорец, папагал —

сякаш беше при нас долетял

някой ангел. Оттам, дето бях,

аз наблизо до него видях

865 млад човек, назован Поглед Мил,

на когото Амур поверил

много важна и строга заръка —

да се грижи за двата му лъка.

Взрях се в първия — беше извит

870 от дърво, чийто плод нефелит

бе на вкус и стипчив, и горчив.

Този лък беше чворест и крив

и по-черен не е бил видян,

сякаш беше потапян в катран.

875 И обратно, по втория лък

не открих и най-мъничък сък.

Той бе с ярки бои оцветен

и с рисунки добре украсен —

в тях видях аз жени пременени

880 и мъже благородни, засмени.

Поглед Мил за колчаните бдеше

и в ръцете си здрави държеше

той стрелите — във всяка по пет.

Тези в дясната, фини наглед,

885 бяха с жлебове, врязани точно,

и с перца, пригодени нарочно

да достигат желаната цел.

Върху тях някой майстор умел

бе изписал картини различни.

890 Върховете не бяха челични,

а направени само от злато,

изковани така, че когато

те улучат сърцето човешко,

да раняват наистина тежко.

895 В тези пет стрели само перцата

не им бяха от злато. Едната

предизвикваше най-леки рани.

Чрез перца, сполучливо подбрани,

не пропускаше нивга целта

900 и зовеше се тя Красота.

А пък името Вярност подхожда

на стрелата, която пробожда

най-дълбоко. До нея видях

Откровеност — веднага разбрах

905 как се казва. Четвърта поред

бе стрелата Другарство. Отпред

с доста тежък връх тя бе снабдена

и не бе за далеч пригодена.

Който нея за средство би взел,

910 би попаднал на своята цел.

А в последната — най-благовидна,

безопасна и уж безобидна,

разпознах Миловидност. Избрана

бе за най-безболезнена рана.

915 Който с тази стрела е ранен,

не унива: на другия ден

той усеща, че болката спада,

и напълно престава да страда.

Вляво виждах пък другите пет —

920 неприятни и грозни наглед.

Върховете им страшно блестяха

и по-черни от дявола бяха.

Според мен бе Надменност едната,

а пък тази, която злината

925 си не можеше даже да скрива,

беше Мерзост. Добре й отива

и на нея туй име. Пак там

бе стрелата, наричана Срам.

Отчаяние другата беше,

930 а на петата явно личеше,

че бе дадено име Измама.

Виждах всъщност, че разлика няма

между тях — за лъка си подбрани,

те отваряха кървави рани

935 и в сравнение с тези отдясно

бяха по-лоши — туй беше ясно.

Те въздействаха точно обратно.

Във романа си аз многократно

ще говоря за всяка от тях,

940 ще разкажа каквото видях

най-подробно. Но нека със вас

да се върна към танците аз.

Тези кръшни свирни хороводни,

тези хора добри, благородни

945 ще опиша ви всичко това

с подходящо подбрани слова.

Аз съзрях бог Амур да играе

с млада дама. Разбрах, че това е

Красота. Той я беше видял

950 с колко чар е и беше избрал

да се хване до нея. Нали

на една от петте му стрели

тя е името взела. Едва ли

друга тук би могла да се хвали

955 с красота като нейната. Беше

като месеца, който блестеше

сред безбройните ярки звездици —

тъй прилични на малки свещици.

Тази хубава, мила девица,

960 чиста, сякаш бе капка росица,

беше с профил пленително нежен,

като лилия — с тен белоснежен.

Беше стройна, красива и млада,

без да слага ни грим, ни помада.

965 Най-красивите дами така са,

нямат нужда от външна украса.

Светлоруси й бяха косите

и й стигаха чак до петите.

Какви бяха очите, устата?

970 Надали ще ми стигнат словата

да предам колко беше красива,

миловидна, невинна, учтива.

Често споменът свиден извиква

този образ и нежност прониква

975 до сърцето. И в днешния ден

по-пленителна няма за мен.

        А до нея играеше дама

благородна, на почит голяма,

и Богатство се казваше тя.

980 Ако някой отвори уста

срещу нея или нейна близка,

ще му върне тя както си иска —

че от нея човек би могло

и добро да очаква, и зло.

985 Неслучайно навред се говори,

че богатият може да стори

всички нас и щастливи, и жалки.

Затова и големи, и малки

на Богатство се кланят до днес.

990 Много искаха с някакъв жест

да докажат, че верни й бяха.

А пък други дори не посмяха

да си вдигнат главата, защото

се обричаха мигом на злото.

995 Вечно имаше в нейната стая

хора, дето завиждат, ласкаят

и издайничат. Те се стремяха

да вредят и нарочно срамяха

най-добрите, най-честните хора.

1000 Пред самите тях те, без умора,

се преструваха, уж че ги хвалят,

че звезди от небето им свалят,

а зад тях с клевети най-коварни

им правеха дните кошмарни.

1005 Пълни бяха с нескривана завист

и ги гледаше всеки с ненавист.

От сплетните им подли и долни

са останали днес недоволни

най-добрите. И тъй се оказа,

1010 че те вдъхват у всеки омраза.

На ласкателя гнусен се пада

да се мъчи в катрана на ада.

        Тази дама чаровна, богата

беше в пурпурна рокля с позлата.

1015 Не използвам тук празни похвали,

а уверен твърдя, че едва ли

друга гледал бих с толкоз възхита.

С ресни роклята беше обшита,

а по нея пък — сцени безбройни

1020 със крале и херцози достойни.

На яката, изкусно скроена,

златна лентичка бе прикрепена;

върху нея зрънца изумрудни

се преливаха в тонове чудни —

1025 скъпоценният камък блестеше,

сякаш огън запален гореше.

А коланът й: толкоз красив

не съм виждал, откакто съм жив.

Бе токата от камък вълшебен,

1030 с ненадминати свойства — целебен.

Щом човек този камък си сложи,

след туй в никакъв случай не може

от отрова да бъде сразен.

Този камък високо ценен

1035 с нищо друго не ще го сравним,

даже с всичкото злато на Рим.

От скъп камък и брошката беше —

зъбобол се чрез него цереше.

А пък има поличба дори,

1040 че щом някой на гладно в зори

го погледне, през целия ден

ще се чувства неземно блажен.

Този неин колан златоткан

с тежки гвоздеи бе обкован

1045 чисто злато. От всеки от тях

бих направил монета. Видях

с какви плитки бе — сякаш от свила.

А главата си беше обвила

с дивен обръч — от злато излят.

1050 По-красив няма в целия свят.

Завидял бих на който успее

да опише как ярко светлее

този обръч, обхванал косата.

Кой могъл би да каже цената

1055 на червените ярки рубини,

на сапфирите в тонове сини,

на нефритните малки зрънца,

на смарагдите — същи слънца.

А отпред като огън запален

1060 в обков златен гранат тъмноален

ярко грееше в нощния мрак.

Една левга достигаше чак

този лъч, тъй че всеки в тъмата

би открил тази дама богата.

1065 Скъпоценните камъни бяха

тъй лъчисти, че с тях засияха

и лицето й с прелест на фея,

и младежите близо до нея.

Беше хванала тя за ръката

1070 млад и хубав мъж — той бе самата

Правота — близък неин приятел,

неин верен, любим обожател.

Беше в хубави дрехи облечен,

вредом срещаше прием сърдечен.

1075 А конете… Ще стане за смях,

ако вкара той кранта сред тях —

нали тъй би се опозорил,

сякаш откраднал е или убил.

И за него бе радост голяма

1080 да е близо до знатната дама,

за да може да харчи пари

за най-дребното нещо дори.

Тя покриваше всички разноски

и поддържаше мили обноски

1085 с този мъж. Тъй се щедро държеше,

сякаш с крина парите гребеше.

        На хорото сред всичките беше

Щедрост — никога тя не скъпеше

нито почести, нито имот.

1090 Бе от най-достолепния род.

Този род в родословната книга

Александър Велики достига.

Как цъфтеше лицето й ведро,

щом даряваше другите щедро.

1095 И за нищо не й се свидеше.

Даже Алчност сега не ламтеше

чак така в своите страсти да граби,

сякаш тя бе със страсти по-слаби.

Затуй Бог не пестеше благата

1100 и я правеше дваж по-богата.

Оградена бе с почит и чест.

Луд и мъдър, щастлив и злочест —

всички хора й бяха подвластни,

хем признателни, хем съпричастни.

1105 Ако някоя странна особа

се държеше към нея със злоба,

за другар би могла да спечели

дори нея. Добро са видели

и богати, и дрипави хора —

1110 тя за всичките беше опора.

За човек, чийто ранг е висок,

алчността е най-тежък порок.

Ако той е от алчност увлечен,

ще е всъщност на лудост обречен.

1115 Никой, който е користен бил,

не би щастие пълно добил,

нито в своя ламтеж за богатство

би се радвал на истинско братство.

Който иска приятели верни,

1120 не ламти за богатства безмерни.

Щом желаеш да имаш другар,

не скъпи се за никакъв дар.

Както всички парчета железни

ги привлича магнит, тъй с любезни,

1125 с топли думи, със злато, сребро

ще притегляш сърцата с добро.

Щедрост беше съвсем отзивчива!

На лице миловидна, красива,

всеки ден пременена тя беше.

1130 Сарацинският пурпур блестеше

като слънце. И месец не мина

от деня, в който в тази градина

свойта брошка тя беше свалила

и на друга я бе подарила.

1135 И макар с разкопчана яка,

тя изглеждаше чудно. Така

се откриваше бялата плът

на една възхитителна гръд.

        Щедрост най-дружелюбно държеше

1140 за ръка един рицар. Той беше

от рода на Бретанския крал —

крал Артур[4], който нявга развял

знамената на бойната слава

и затуй неведнъж оттогава

1145 пред крале и велможи избрани

е прославян в безбройни романи.

Този рицар съвсем неотдавна

на турнир в битка честна и славна

беше своя меч сръчно въртял.

1150 В нейна чест върху коня си бял

не един шлем той беше свалил,

не един вражи щит бе разбил.

Смел и силен, в турнирния бой

бе сразил враговете си той.

1155 Друга дама до нея стоеше —

Откровеност я всеки зовеше:

белолика, досущ като сняг,

с хубав нос, възхитителен чак

(а не чип и нагоре извит),

1160 с вита вежди — чаровна на вид.

Синкав огън пламтеше в очите,

бяха руси и дълги косите.

По-невинна от гълъб бе даже

и не можеше нивга да каже

1165 лоша дума, със зло да откликне.

Ако някой я нея обикне

и започне от обич да страда,

много бързо в душата й млада

предизвикал би чувство най-нежно.

1170 Не постъпи ли тъй, неизбежно

би се чувствала доста виновна,

че го мъчи с тегоба любовна.

Бе в сукман тя, какъвто и в Арас

не бях виждал до този си час —

1175 удобен той бе и красив.

Но дори да си най-придирчив,

би разбрал, че шивачът с иглата

не е работил тук слепешката.

Тази мила девойка засмяна

1180 бе в наистина чудна премяна:

най-добре на моминския стан

му прилича да носи сукман;

макар сгодна да бъде полата,

по-красива в сукман е жената.

1185 А когато пък силно желае

да е в бяло, то значи, че тя е

милостива, добра, откровена.

        До девойката, в танц устремена,

беше мъж благороден и млад.

1190 Кой бе той и от кой ли бе град?

Той май беше в Уиндзор живял,

беше син на английския крал.

А до него играеше с живост

вам известната вече Вежливост —

1195 тази, дето отправи покана

на хорото и аз да се хвана.

В нея нямаше лоши привички,

затова я почитаха всички.

Тя постъпваше мъдро и умно

1200 и говореше тъй сладкодумно —

с доброта в любородния взор.

Не подхващаше с никого спор

и не влизаше с други в разправа.

С нежна кожа, с коса кестенява,

1205 привлекателна, мила, красива —

аз не зная жена по-учтива,

по-достойна да стъпи на трона

и да бъде със златна корона.

        А до нея се бе уловил

1210 рицар млад — благороден и мил.

Тя го любеше с плам въжделен,

а той беше към всички почтен.

Хубав в своите бойни доспехи,

неведнъж беше жънал успехи.

1215 А Безделна се виждаше само

на пет крачки от моето рамо.

За вида й, за стройния стан

писах вече във този роман.

Милостив да е Господ към нея,

1220 че нали в тази цветна алея

топло тя ме прие най-напред!

А сега е на другите ред.

        Младост, винаги мила, засмяна,

на хорото ни също се хвана.

1225 Вероятно не бе по-голяма

от дванайсет години. Измама

и лукавство не знаеше тя,

надарена бе с чар, с доброта —

бодра, весела, буйна, игрива…

1230 В младостта си човек не унива,

млад и радостен всеки е бил.

А до нея бе нейният мил

и пред всички тук той, без преструвки,

я даряваше с нежни целувки

1235 всеки път, щом се нему доще.

С такъв плам се обичаха те,

че не чувстваха никакъв срам.

Един друг се целуваха там

като влюбени гълъби. Той

1240 беше хубав, източен на бой.

И на възраст не беше по-стар.

А в сърцето му — същата жар.

И така тези люде чудесни

се развличаха с танци и песни

1245 с други хора — по нравственост сродни,

твърде мили, добри, благородни.

Обществото им беше прекрасно.

Аз описах подробно и ясно

тези, дето и песни попяха,

1250 и на воля добре поиграха.

След това пожелах да отида

из градината — пак да я видя.

С дрян и лавър и с орех и бор

очарова тя жадния взор.

1255 А хорото бе свършило вече

и играчите бяха далече,

за да търсят под сянка прохлада

и в любов да намерят отрада.

Тъй щастливи изглеждаха те.

1260 Аз за луд смятам който не ще

да изпита през своята младост

тази най-земна, най-чиста радост…

Най-възвишено щастие има

в туй да бъдеш с жената любима.

1265 И тогава, оказал се сам,

по тревата насам и натам

най-безгрижно заскитах се аз.

Но Амур в този същия час

с Поглед Мил ме последва веднага

1270 и без нито за миг да отлага,

той на своя другар повели

да приготви петте му стрели

и лъка му. И твърдо решен,

сам Амур се насочи към мен

1275 (дано Бог ме спаси от стрелите

и от гибелна рана в гърдите).

От това нищо аз не видях.

Но дордето самичък вървях

из градината, пълна с лъчи,

1280 бог Амур ме следеше с очи.

Аз не спирах по своя си път

и обходих така всеки кът.

А градината — точен квадрат —

бе внушителна в своя обхват.

1285 Всеки зид бе с еднакви размери.

Човек можеше тук да намери

многобройни овощни дървета.

Почти цялата площ бе заета

със овошки от всякакъв вид

1290 (почти нямаше с плод нефелит).

Помня, имаше нарове южни

(те за болните хора са нужни).

Плодове изобилни тежаха

по клонатите орехи — бяха

1295 на масло благотворно богати

като дребни индийски мускати.

Доста много бадеми видях,

посадени наблизо до тях.

С аромат на фурма и смокиня

1300 бе изпълнена тази градина.

Ако иска човек в своя дом

да си има бахар, кардамон,

сладка папрат, зрънца карамфил,

анасон и дори джинджифил,

1305 той оттук би могъл да ги вземе.

Плодовете, които по време

на десерта се често сервират,

и те също се тука намират.

А в градината бяха узрели

1310 ред череши — червени и бели,

дюли, ябълки, кестени, сливи,

едри лешници и круши диви,

жълти праскови, сочни малини,

сладки мушмули, черни маслини.

1315 Забелязах в различни посоки

много борове, стройни, високи,

кипариси и лаврови стволи,

белокори шумната тополи,

стари брястове, дрянове прави,

1320 тънки буки и габъри здрави,

глог, ела, дъб и ясен, и клен

се изпречваха вредом пред мен:

на брой бяха действително много

и аз сам бих признал, че не мога

1325 да ги всичките тук назова,

пък и кой ли би сторил това.

Разстояние тях ги делеше

и над пет-шест разтега то беше.

А листатите клони дебели

1330 тъй върхарите бяха си сплели

над моравите тучни край нас,

че през лятото нито за час

тука в никакъв случай не пада

слънчев лъч на тревицата млада.

1335 А по нея — елени, козлета…

Аз видях как по много дървета

рунтавелки се стрелваха живо,

как подскачаха зайци игриво

в надпревара в тревите зелени.

1340 А наоколо ледностудени

бистри извори — много на брой —

си бълбукаха в летния зной

и с прохлада даряваха всички.

Жаби там и попови лъжички

1345 не видях — толкоз бяха те чисти.

Дълги клони със перести листи

се надвесваха ниско над тях.

Удоволствие, както разбрах,

наредил да прокарат чрез вади

1350 през зелените тучни ливади

тази бистра вода ромонлива.

Тук земята не бе буренлива

и тревата тъй буйно растеше,

че на всеки младеж му се щеше

1355 върху нея удобно да може

да лежи като в пухено ложе,

щом излезе с девойка любима.

С нищо друго не беше сравнима

тази толкова китна градина.

1360 Тук цветята по цяла година

с миризмата си чудна дъхтяха.

Теменужките пролетни бяха

свежи, нежни. Цветя нацъфтели

виждах много, червени и бели,

1365 жълти, сини — те нямаха чет.

Тука лъхаше хубост отвред.

Този кът, на цветя тъй богат,

бе наситен е най-свеж аромат.

Вече мисля, че точно и ясно

1370 ви описах туй място прекрасно.

Аз се чувствам сега уморен,

пък и щедро не съм надарен

да предавам чрез образи чара,

който мен до възхита докара.

1375 Аз вървях и надлъж, и нашир

и така проумях най-подир

този дивен кът как подреден е.

Бог Амур неотлъчно след мене

със стрелите си златни вървеше —

1380 като някой ловец ме следеше

и с изпънат лък, дебнещ и бдящ,

просто чакаше миг подходящ.

И тъй своя път аз продължих

и не щеш ли, след малко открих

1385 извор, бликащ под бор исполин.

[1] Ст. 714. Менестрел — средновековен поет-музикант, произхождащ от ниските социални слоеве. ↑

[2] Жонгльор — менестрел, който изпълнява куртоазна поезия, като си акомпанира на някакъв инструмент. ↑

[3] Ст. 715. Ротруанж — една от най-старите форми на лирическата френска поезия (XII-XIII в.). ↑

[4] Ст. 1142. Крал Артур (VI в.) е известен със своите подвизи и приключения, възпети в рицарските романи за Кръглата маса. ↑

Ст. 1386-1859: Изворът на Нарцис. Двата кристала. Младежът вижда розите. Амур го ранява в сърцето с петте си стрели.

        Никой още след Карл и Пепин[1]

не бе виждал ни в лес, нито в двор,

ни в градина такъв хубав бор —

той високо на воля растеше.

1390 И Природа голям майстор беше,

бе направила извора чист

да бълбука под мрамор зърнист.

Върху камъка в горната част

ситен надпис прочетох на глас

1395 и от него научих вестта,

че тук Нарцис[2] намерил смъртта.

Бог Амур властно в своята мрежа

омотал бил тъй здраво младежа,

че принуден да плаче от жал,

1400 след това Богу дух той предал.

С много плам го обичала Ехо,

без да срещне у него утеха.

Тази нейна тъй нежна любов

Нарцис срещнал надменен, суров.

1405 Неполучила обич в ответ,

Ехо сторила тежък обет

за раздяла със белия свят.

Нарцис бил е красив, но чудат

и с надменност, която се среща

1410 рядко, нейната обич гореща

той отхвърлил. Щом Ехо видяла,

че я чака горчива раздяла,

унизена до скръб в любовта,

тя сама предпочела смъртта.

1415 Но преди този свят да остави,

пожелала към Бог да отправи

свойта тъжна молба съкровена:

нека Нарцис с душата надменна,

който нейната обич потъпка,

1420 заплати тази своя постъпка,

нека също без капка пощада

от безумна любов да пострада.

Та когато човек с лекота

пренебрегва на друг любовта,

1425 да си има представа доколко

е жестока сърдечната болка.

Справедлива била й молбата.

Затова Господ Бог, за отплата,

сторил тъй, че от лов щом се връщал,

1430 Нарцис трудно от жажда преглъщал

и край бистрия извор се спрял

да отдъхне на сянка. Той цял

в прах и пот от лова бил потънал

и не бил през деня крак подгънал.

1435 От туй скитане в жежкия ден

се усещал така уморен,

че поискал със глътчица хладна

да разкваси душата си жадна.

Стигнал той до зеления бор

1440 и към извора чист хвърлил взор.

И през младата тучна трева

приближил се, надвесил глава

и с почуда видял във водата

своя образ — носа и устата.

1445 Той помислил си в същия миг,

че омайният прелестен лик

на друг някакъв юноша бил.

Ето как бог Амур отмъстил

на младежа без свян и без срам,

1450 пренебрегнал любовния плам:

горделивият млад егоист,

щом се вгледал във извора чист,

чак така в своя образ се влюбил,

че напълно ума си изгубил.

1455 Странно чувство го мигом обзело

и то всъщност до смърт го довело.

От безсмислена обич примирал

и утеха, уви, не намирал

нито ден, нито час. Любовта

1460 му сломила съвсем гордостта.

От терзание той полудял

и в беда не след дълго умрял.

И така от девойката клета,

изоставена в тежка несрета,

1465 той получил заслужен урок.

Вие, дами, със поглед жесток,

този пример добре запомнете

и мъжете любими щадете.

Ако те по причина на вас

1470 се поминат, то Господ тогаз

ще ви съди за тежкия грях.

Щом от надписа дребен разбрах

за какво този извор студен

е наречен на Нарцис, то в мен

1475 се прокрадна в миг чувство на страх

и отстъпил назад, не посмях

аз към извора чист да погледна.

И премина през мен тръпка ледна,

щом се сетих как Нарцис платил

1480 за това, че надменен е бил.

Но пък в случая — казах си гласно —

тук за мен няма нищо опасно:

до вълшебния извор студен

бих могъл да остана весден.

1485 Приближих се аз още по-близко,

над водата наведох се ниско,

за да видя на дъното бяло,

като чисто сребро засияло,

как водата, когато извира,

1490 движи пясъка чист, без да спира.

Възхитен, аз пред вас ще призная,

че по-приказен извор не зная.

Вечно бистра водата е тука,

денонощно шурти и бълбука

1495 в два отвора — дълбоки, прозрачни.

А край нея поляните злачни

са покрити с трева избуяла.

Но дори и през зимата бяла

този извор все тъй си извира

1500 и тревата расте, не умира.

Както аз над водата стоях,

два прекрасни кристала съзрях

там, на дъното… Вече в захлас,

в тях внимателно вгледах се аз.

1505 Ще опитам с най-точни слова

да говоря за всичко това,

дето там бях видял в този ден.

Всеки би бил от туй изумен.

През клонака лъчите небесни

1510 щом проникнат и паднат отвесни

във водата до дъното чак,

по кристалния светъл варак

заблестяват над сто цвята — чудни

като пъстра дъга: изумрудни,

1515 сини, жълти, червени… Нещата

сякаш мигом във власт чудновата

се оказваха. С вкус подредени,

виждах в извора чист отразени

и цветя, и дървета, и хора,

1520 и безбройните птици в простора.

Само следния пример ще дам

за това какво ставаше там:

както всяко едно огледало

ви показва и черно, и бяло

1525 и различни неща отразява,

и цвета, и вида съхранява,

тъй и в извора който се взре,

ще почувства, че много добре

отразено е всичко, с което

1530 този кът е дарен от небето.

Оттук виждаш едва половина

от това, що е в тази градина,

щом оттатък отидеш, тогаз,

ти ще видиш и другата част.

1535 И дори ако някой предмет

е нищожен и дребен наглед,

той все пак ще изглежда така,

сякаш ти го докосваш с ръка.

Та в това огледало опасно

1540 горделивият Нарцис тъй ясно

своя образ красив е видял

и от силна любов е умрял.

В огледалото който се вглежда,

да не храни изобщо надежда,

1545 че могъл би чрез сила и власт

да накара любовната страст

да изчезне от погледа влюбен.

Тука доста народ е погубен.

От това огледало са мрели

1550 разни хора. И мъдри, и смели

неизбежно попадат в капана.

Тук извира страст луда и странна

и променя напълно сърцата,

тука разумът губи играта.

1555 Щом царува любовният плам,

до днес никой, доколкото знам,

не е бил господар в своя път.

Купидон[3] — на Венера синът —

е улучил удобното време

1560 тук да пръсне любовното семе

и подтикван от тайни кроежи,

е заложил капани и мрежи.

Лесно младите в тях омотава

и друг улов той тук не признава.

1565 Тук любовният кълн е посят,

затова този извор чудат

с право бил на Амур назован.

Та в един ли трактат и роман

все се казва за него по нещо.

1570 Но едва ли от мене по-вещо

това тайнство описал би друг.

И на мен ми харесваше тук

да стоя край самата вода

и забравил за всяка беда,

1575 да се вглеждам в градината — цяла

отразена и в двата кристала.

Щом обаче във водата видях

своя образ, съвсем залинях —

тъжен стана животът за мене.

1580 Как сърцето въздиша и стене,

че на тези кристали и аз

станах жертва. Да знаех тогаз,

че в тях имало мощ всепобедна,

не бих дръзнал натам да погледна.

1585 Но и аз паднах в техните мрежи

както множество други младежи.

        В огледалото щом се повзрях,

между другото рози видях

в място много потайно — отвред

1590 бе добре заградено с жив плет.

И в мен бликна желание силно

да отида там, дето обилно

розов цвят бе на воля цветил.

Тези рози не бих ги сменил

1595 ни с Париж, нито с Павия. Бях

покорен така силно от тях,

че за другите грижи забравих

и веднага към тях се отправих.

Щом дойдох до самата ограда,

1600 аз усетих как чудна наслада

и блаженство проникнаха в мен,

сякаш бях във парфюм потопен.

Да не бях в миг обзет от боязън,

че ще бъда сурово наказан,

1605 бих откъснал едничка поне,

та дъха й да сетя. Но не,

аз не смеех и би било срамно

с Удоволствие подло, измамно

да постъпя. Възмездие строго

1610 бих заслужил… Те бяха тъй много,

тъй красиви, че сладостни тръпки

в мен пораждаха свежите пъпки.

Доста дребнички някои бяха,

други само за ден наедряха,

1615 трети видимо бяха на път

най-прекрасния цвят да дадат:

оценяват ги тях по-високо

от онези, които широко

разцъфтяват и после едва

1620 се задържат за ден или два.

А пък малките хем по̀ ухаят,

хем и по-дълго време те траят.

Досега не съм още видял

розов храст такъв цвят да е дал.

1625 Колко горд би се чувствувал този,

който може от свежите рози

в дар едничка поне да получи.

Бих ликувал на мен да се случи

цял венец да извия от тях.

1630 Между розите аз си избрах

най-красивата: нито едни

рози с нея не можеш сравни.

Ще речеш, че сияние ясно

тя излъчваше. Нещо прекрасно

1635 от Природа й беше дарено.

В нея всичко бе с вкус подредено —

тя бе с четири двойки листа

на прекрасно подбрани места.

Бе стъблото подобно на свещ.

1640 Най-отгоре цветът — хубав, свеж —

бе разпукнал. Каква благодат,

колко нежен и фин аромат

той разпръскваше щедро навред.

Сторих няколко крачки напред

1645 и щом сетих й аз аромата,

мисъл дръзка ми мина в главата —

към цветеца ръка да протегна.

Ала можех ли аз да посегна?

Там растеше къпина хаплива,

1650 избуяла бе гъста коприва,

черни тръни и други бодили,

остриета опасни извили,

се изпречваха. Беше ме страх

да отида по-близо до тях.

1655 Бог Амур с лък и златни стрели

зорко гледал към мене дали

съм послушен и както стоял

под клоната смокиня, видял,

че изцяло изпаднал в захлас,

1660 съм застанал пред розата аз,

сякаш чувствах, така запленен,

че тя най ще подхожда на мен.

Незабавно приготвил стрелата

и изпънал така тетивата

1665 на лъка, право в мене насочен,

който бил страшно силен и точен,

че стрелата в окото ми влезе

и оттам до сърцето чак слезе.

В този миг от внезапната рана

1670 аз почувствах, че студ ме обхвана,

и цял тръпнех в кожуха си топъл.

И без дума да кажа, без вопъл,

още щом ме удари стрелата,

се отпуснах по гръб на земята,

1675 със сърце, сякаш спряло да бие.

В миг усетих, че свят ми се вие,

и изпаднах за дълго в несвяст.

А щом разумът своята власт

си възвърна, почувствувах колко

1680 бе мъчителна острата болка.

Много кръв бях загубил навярно.

Но тук имаше нещо коварно —

тъй болезнена раната беше,

а пък никаква кръв не течеше.

1685 И тогава със двете ръце

аз от своето клето сърце

се опитах стрелата да махна.

И дордето от болка да ахна,

тя излезе със свойте перца.

1690 Но върхът, назован Красота,

си остана дълбоко забит,

сякаш беше в сърцето ми впит.

И сега кръв оттам не потече.

Грохнал бях окончателно вече

1695 и се чувствувах все по-ужасно.

Постепенно ми ставаше ясно,

че едва ли открил бих знахар

да предложи за раната цяр.

А сърцето ми друго не щеше,

1700 тази пъпка го властно зовеше.

Да я имах, тя би ме спасила

и живота ми би възродила.

Дори само видът и дъхът й

облекчаваха хиляди пъти

1705 туй страдание. Аз се изправих

и към розата крачка направих.

Но Амур на лъка си държеше

вече друга стрела. Това беше

Вярност — тя досега е пленила

1710 много хора със своята сила.

Щом Амур забеляза, че аз

приближавам се, в същия час

той отпусна лъка и стрелата

пак удари ме силно в главата

1715 и в окото ми влезе, отдето

тя достигна ми чак до сърцето.

Аз не бях повален този път,

но в сърцето остана върхът

на стрелата, която успях

1720 да изтръгна навън. Ако бях

в началото така изкушен

тази пъпка да взема за мен,

дваж по-силно я исках сега.

Мен обзе ме дълбока тъга,

1725 но на болката аз устоях,

щом прекрасната роза видях —

с тоя дъх, на сърцето ми нужен,

по-приятен от дъх теменужен.

Да отстъпя бе май по-добре.

1730 По какво би могло да ме спре,

щом нататък в момента съдбовен

мен ме тласкаше пламък любовен.

Тръгнах пак… Взе Амур своя лък и

за да станат сърдечните мъки

1735 по-големи, отново понечи

на стремежа ми той да попречи:

пожела ново зло да ми стори,

трета рана в гръдта ми отвори

със стрелата Вежливост. Тогаз

1740 аз изпаднах отново в несвяст

под една разклонена маслина.

И така доста време измина.

А когато се пак посвестих,

аз стрелата с ръце улових

1745 и я махнах от тежката рана,

но и нейният връх там остана.

Тъй дълбоко тя бе се забила,

че се чувствах напълно без сила.

Поседях аз така неподвижен,

1750 безутешен, измъчен, угрижен,

но подтикван от тежката рана,

в миг на мен се дощя да остана

пак при розата. Как бях окаян!

Пък и как да не бъдех отчаян,

1755 щом ме дебнеше оня стрелец.

Ако парен си ти от врелец,

за теб всяка вода е гореща.

Колко сила душата усеща,

щом от вътрешен зов е обзета.

1700 Ако падаше град на парчета,

ако хвърляше жупел небето,

аз пак щях да отида там, дето

от Амур властно бях призован,

и от нищо не бих бил възпрян.

1765 Той ми вдъхваше дързост, надежда,

за да върша каквото нарежда.

Поизправих се пак на крака.

Макар раните вече така

да ми бяха мощта изтощили,

1770 понапрегнах си сетните сили

и отново към розата бях

устремен. И не беше ме страх

от стрелеца. Но как да премина

тези тръни, бодили, къпина

1775 между малката роза и мен?

Аз дотолкова бях затруднен,

че се чувствах наистина клет,

примирен пред трънливия плет.

И все пак се усещах благат,

1780 че съм близо до малкия цвят,

и поглъщах дъха му с наслада.

За мен беше такава отрада

да го гледам безспир, до насита.

Който радост от обич изпита,

1785 той забравя за миг всяка болка.

Нямам думи да кажа доколко

бях обзет от живителен плам

и не исках да тръгна оттам.

С нищо друго, откакто съм жив,

1790 аз не знам да съм бил тъй щастлив.

И това продължи доста време.

А Амур с настървение взе ме

пак на прицел и моето тяло,

не една тежка рана видяло,

1795 бе улучено с друга стрела.

Бях обречен на нови тегла

и отново в гръдта ми пламтяща

беше зейнала рана кървяща.

Знаех аз, че спасение няма

1800 за девойка и даже за дама

от стрела като тази, която

се нарича Другарство. Когато

я усетих в сърцето да влиза,

остра болка за миг ме прониза

1805 и аз трижди изпаднах в несвяст.

После горко заплаках на глас

и отчаян се питах дали

тази рана ще спре да боли —

такъв огън в гръдта си изпитах,

1810 че дори да умра предпочитах.

Но Амур бе, изглежда, решен

мъченик да направи от мен:

забелязах, че той в това време

стрела нова се готви да вземе —

1815 Миловидност се казваше тя —

твърде страшна, ала в любовта,

на Амур щом се ти подчиняваш,

знай, за нищо не ще съжаляваш.

Със стоманен връх тя бе снабдена,

1820 като остър бръснач бе калена.

Бог Амур предвидлив се показал —

с драгоценен мехлем я намазал,

да е болката някак по-лека,

та по-малко да мъчи човека.

1825 И аз скоро почувствах мехлема

и успях да се уж посъвзема:

той наистина беше целебен

и особено много потребен

за онези, които обичат

1830 и в любов съвършена се вричат.

Бог Амур си стрелата отправи

към сърцето ми с цел да направи

поносима кървящата рана.

И на мене по-леко ми стана,

1835 щом мехлемът проникна там, дето

ме удари стрелата в сърцето.

То тогава едва се съвзе.

В онзи час с подкосени нозе

щях да падна, от болка примрял.

1840 Но мехлемът ми бе повлиял.

Аз изтеглих стрелата към мен,

но върхът й, съвсем изтънен,

не можа да излезе напред.

Тъй стрелите в мен станаха пет.

1845 А мехлемът, за мен ненадейно,

ми подейства съвсем чародейно

върху тежките рани в гърдите.

Пребледнели ми бяха страните,

но все пак от стрелата последна

1850 аз и скръб, и разтуха поредна

бях усетил. След първото зло

утешение беше дошло.

Тя с върха си сърцето ранява,

а болежа с мехлем облекчава

1855 и ту кара човека да страда,

ту му носи известна отрада.

С бързи стъпки към мен се завтече

бог Амур и съвсем отдалече

с властен глас ми извика направо:

[1] Ст. 1386. Става дума за Карл Велики (742–814) и за неговия баща Пепин (Пипин) Къси (714–768). ↑

[2] Ст. 1396. Нарцис — красив момък, син на беотийския речен бог Кефис и на наядата Лириопа. Понеже отблъснал планинската нимфа Ехо, бил наказан от Венера (грц. Афродита), богинята на пролетта, красотата и любовта, да се влюби в собствения си образ. Чезнещ от копнеж по себе си, се превърнал в едноименното цвете, символ на безсърдечна красота. В основни линии епизодът за Нарцис е разказан според Овидий, „Метаморфози“, III, 344–503. ↑

[3] Ст. 1558. Купидон — прозвище на бога на любовта Амур (грц. Ерос), син на Венера и на Марс, италийския бог на плодородието и войната. ↑

Ст. 1860-2764: Бог Амур става господар на поета, който полага пред него клетва за вярност. Амур заключва сърцето му и изрича своите повели. Съвети към Влюбения. Сърдечни вълнения и изпитания. Четирите добрини, дар от Амур: Надежда, Помисъл Благ, Блага Дума, Поглед Мил.

1860         „Ти, васале, си хванат тъй здраво,

че при никакъв случай не бива

да оказваш на мен съпротива.

Щом на моята милост държиш,

трябва по-рано ти да склониш.

1865 Луд е, който оказва отпор

там, където налага се в хор

да звучат непрестанни похвали.

Срещу мене със сила едва ли

във живота си ти ще сполучиш.

1870 Ти ще трябва добре да научиш,

че не с гордост през дните си идни

ще постигнеш успехи завидни.

По-добре се предавай веднага —

кротко, мирно, недей го отлага!“

1875 Отговорих му: „Вярвай, за Бога,

че от теб да се браня не мога.

Който Господа с вяра почита,

срещу тебе не търси защита.

Той безумен би бил, непочтен…

1880 Както искаш постъпвай ти с мен,

умъртви ме с ръцете си здрави.

Зная, нищо не мога направи,

щом изцяло съм в твоята власт.

Аз не бих живял ден, нито час,

1885 щом не е туй по твоята воля.

Днес за радост и здраве те моля…

От ръката ти все се оплаквам —

тя рани ме, но пак ще очаквам

избавление само от тебе.

1890 Щом на мен отреден ми е жребий

да съм пленник под твоя надзор,

аз не мисля, че туй е позор,

и омраза в душата ми няма.

Аз съм чул не един и не двама

1895 да говорят за теб добрини.

Чак до края на земните дни

поверявам ти вече изцяло

и духа си, и своето тяло.

Да те следвам във всичко желая

1900 и не ще се за нищо разкая.

Ще дочакам щастливия ден

благосклонно да бъда дарен

аз от тебе за чест и за слава!“

Пожелах да целуна тогава

1905 бог Амур по крака. А той взе, че

за ръката ме хвана и рече:

„Да, отвърна на моя въпрос ти

по достойнство. Над хората прости

се издигаш със своята чест.

1910 Аз не ще те оставя злочест,

щом такива слова ми мълвиш.

Ти спечели. А щом пък склониш

да ми станеш подвластен от днес,

то ще бъде във твой интерес.

1915 Целуни ме сега по устата

и помни, че с такава отплата

не зачитам аз нито свинаря,

ни орача прост, нито овчаря.

Само който е мил, благороден,

1920 мой подвластен да бъде е годен.

Да се служи на мене покорно,

туй е нещо съвсем отговорно

и за тебе е истински дар

да си имаш такъв господар —

1925 увенчан с непомръкваща слава,

който винаги такт проявява

и е много добър и почтен.

Този, който е с мен откровен

и е винаги прям, отзивчив,

1930 ще живее доволен, щастлив —

ни ще тръгне по лоша следа,

нито други ще вкара в беда.“

След това ръце клетвено сключих

и му станах васал. И получих

1935 аз целувка по мойта уста.

Колко силна бе в мен радостта!

После той ми поиска залог:

„Слушай, драги, аз имах облог

с много други. Те лесно склониха,

1940 ала скоро ми те измениха.

Аз съм лъган от хора нечестни

най-напред се показваха свестни,

после долно постъпваха с мен

и от туй много бях огорчен.

1945 Ако пак се пред мене вестят,

знай, че прескъпо ще си платят.

Сега, тъй като ти си ми драг,

за да имам в теб вяра, аз пак

ще повторя, че искам така

1950 да си свързан със мен отсега,

та и в бъдеще нивга да няма

между нас ни лъжа, ни измама.

Аз почтеност у тебе видях

и да лъжеш — туй би било грях.“

1955 „Господарю мой — рекох му аз, —

защо трябва да искаш в тозчас

доказателство тъкмо от мен?

Нали ти си съвсем убеден,

че сърцето ми в миг покори,

1960 че го лесно спечели. Дори

то не може без твоята воля

да пулсира. Покорно те моля

да повярваш, че в твои ръце

давам своето вярно сърце.

1965 То ще слуша безспир твоя глас,

друг над него не ще има власт.

Ти му сложи най-сигурна стража

и от теб аз не ще се откажа.

Ако все пак се плашиш, тогава

1970 постави му ключалка най-здрава,

заключи го и ключа не давай!“

„Все по същия път продължавай! —

ми отвърна Амур. — А дордето

някой здраво владее сърцето,

1975 и на тялото е господар —

а това вече е голям дар.“

Бог Амур бе доволен. Когато

ми показа ключенце от злато,

с назидателен тон той ми рече:

1980 „Щом заключа сърцето ти, вече

от обета не можеш отстъпи.

Знай, че моите вещи най-скъпи

са заключени с него. То има

сила, с нищо в света несравнима.“

1985 Бог Амур беше твърдо решен

и почти неусетно за мен

мойта гръд той докосна с ключето

и така ми заключи сърцето,

че почувствах как в същия час

1990 се оказах аз в негова власт.

И страха му решил да разсея,

аз му рекох: „От днес ще живея

според твоето кредо изконно.

Затова приеми благосклонно

1995 да ти служа с достойнство, без грях.

Не изричам това аз от страх.

Да съм твой слуга мен ме не дразни.

Но усилия всъщност напразни

всеки верен слуга би хабил,

2000 щом не е господарят каил

както трябва труда да цени.“

Амур рече: „Не бой се! Помни,

че щом следваш ти моя урок,

ще достигнеш до ранг най-висок.

2005 Стига само да бъдеш достоен,

ще си с мене за всичко спокоен.

Затова потърпи дотогава!

Нищо хубаво бързо не става.

На търпение се научи!

2010 Твойта мъка не ще отзвучи

и не ще е животът ти лек.

Но аз зная вълшебния лек,

с който можеш да бъдеш спасен,

стига ти да си предан на мен.

2015 От лекарства, най-вещо подбрани,

ще зараснат и твоите рани.

Много скоро ще стане известно

дали служиш ми вярно и честно,

дали ти съблюдаваш открито

2020 тези мои закони, които

съм за влюбени само създал.“

Отговорих му: „Как бих желал,

господарю, от днеска, за Бога,

със сърце и с разсъдък да мога

2025 да се само на теб подчинявам.

Правилата ти щом не познавам,

бих излязъл от правия път.

Затуй някои хора грешат.

И аз много държа да ги зная,

2030 да ги спазвам най-стриктно до края.“

„Ето чуй ги, добре ги помни

и дълбоко ти в тях проникни! —

ми отвърна Амур. — Според мен,

щом не е ученикът решен

2035 над уроците сам да заляга

и съветите щом не прилага,

то учителят, просто за жалост,

би пилял свойте сили нахалост.“

И Амур с повелителен глас

2040 и за мен, и за всеки от вас

правилата си взе да диктува.

Тук романът ги ясно тълкува:

който иска в любов да сполучи,

от творбата ми нека се учи,

2045 нека още сега да внимава

в моя разказ. Нататък той става

все по-хубав и по-интересен.

Който стигне до края чудесен,

ще се срещне с герои чутовни,

2050 ще научи за тайни любовни.

Но търпение трябва — тогаз

ще успея подробно на вас

своя тъй странен сън да предам,

както всъщност аз само го знам.

2055 В него толкова истина има,

че ще стане съвсем доловима,

щом с внимание всичко следите.

Аз напълно изключвам лъжите.

        „Твърде често на Мерзост попадам —

2060 каза той. — Затова заповядвам

Мерзост ти да осъждаш най-строго

и Вежливост да тачиш най-много.

Моят глас ще кълне и отрича

всеки, който подлеца обича.

2065 Мерзост хора безчестни създава

и затуй ме така отвращава.

Тя подтиква към чувства най-низки,

не признава приятели, близки…

Не си нивга служи с думи скверни,

2070 отхвърли клеветите неверни —

да злословиш не е за похвала.

Припомни си за Ке сенешала[1],

който бил е и мразен, и хулен

затова, че е бил присмехулен.

2075 Така както Говен[2] бил почитан

затова, че бил много възпитан,

тъй пък Ке бил презиран и мразен

затова, че бил лош, безобразен.

По-свадлив бил от другите хора

2080 и от всичките рицари в двора.

Бъди винаги мил и учтив,

говори с тон любезен, вежлив

както с млади, така и със стари.

Нека твоят поклон изпревари

2085 тези, които навън ти ще срещаш —

всеки път за това да се сещаш.

Ако някой пък пръв поздрави те,

погледни го учтиво в очите,

знак за поздрав и ти направи

2090 в този миг — хич недей се бави.

При общуване сам се предпазвай,

нивга грубости ти не приказвай

и недей назовава нещата,

щом събуждат погнуса в душата.

2095 По-добре би било да мълчиш,

вместо с друг лош език да държиш.

Който грубости само подмята,

за порядъчен кой ли го смята.

А с жените тъй, както приляга,

2100 ти се дръж. Страдай, щом се налага.

Ако твойте уши са дочули,

че ги някой ругае и хули,

осъди го пред всички открито.

Прави само неща, на които

2105 ще се радват жените. Тогава

много почит на теб ще отдава

всяка дама — и млада, и стара —

и похвали за теб ще повтаря.

Гордостта от душата гони.

2110 Който мъдро живота цени,

в гордостта вижда лудост и грях.

Горделивият става за смях,

той сърцето си лесно не дава

и не моли, не се подчинява.

2115 Много често той прави обратно

на това, що било би приятно

в любовта. За да бъдеш залюбен,

бъди ласкав, вежлив, дружелюбен.

Този, който е мил, отзивчив,

2120 в любовта си ще бъде щастлив.

Гордостта не поражда любов.

Който люби, е вечно готов

да покаже характер най-благ,

а не вид на надменен глупак.

2125 Бъди с дрехи, с обувки прилични

според своите средства парични:

нали хората казват отвека,

че по дрехите срещат човека.

Затова повери своя плат

2130 на шивач с най-изкусен похват,

който дрехи най-хубави прави —

с елегантно скроени ръкави.

Често нови ботуши купувай

и обувки със връзки обувай —

2135 те стоят на краката удобно.

И тогава глупаците злобно

не ще питат със смях и преструвки

как си влязъл ти в тези обувки.

Носѝ хубав колан, ръкавици

2140 и кесия, обшита с ресници.

Ако нямаш в излишък пари,

и с по-евтини дрехи дори

можеш спретнат ти пак да изглеждаш,

без на хала си тъй да навреждаш.

2145 С шапка евтина, с рози закичен,

човек пак би изглеждал приличен,

дори може приятен да стане,

без да има голямо имане.

И внимавай добре да не би

2150 да си с мръсни ръце и зъби.

Ако черно под ноктите има,

е небрежност, и то непростима.

Не прибягвай до гримове разни —

от тях само жената се блазни

2155 и мъжът със съмнителна слава,

който иска да търси забава

във любов неестествена, гнусна.

Нещо важно аз щях да пропусна:

знай, че има в живота наслада,

2160 че на теб също радост се пада.

Любовта, макар тя да е болест,

не допуска при себе си горест.

Тя дарява със радост и смях

всички влюбени. Всеки от тях

2165 е бил весел или натъжен

и е имал добър и лош ден.

Той щастлив ти изглежда сега,

а след час го обзема тъга.

Дълго болка любовна не трае.

2170 Любовта ту в очите сияе,

ту боли като удар нанесен —

предизвиква и сълзи, и песен.

Играй, щом те игрите увличат.

И тогаз ще те всички обичат,

2175 че ги радваш със нещо приятно.

Свойта работа най-акуратно

изпълнявай и все някой ден

ти ще бъдеш добре оценен.

Щом си лек и подвижен, тогава

2180 скачай — туй е приятна забава.

Ако майсторски яздиш на кон,

не бави се, яхни вихрогон.

Ако сабята сръчно въртиш,

ти в турнирите пръв ще блестиш.

2185 А щом в боя не си победим,

то за всички ще бъдеш любим.

Щом си с глас като медна камбана,

ти от други не чакай покана —

покажи си природния дар —

2190 гласът също придава и чар.

За младеж е добре да умее

на вивула и лютня да лее

нежни звуци и с радостни тръпки

да подбужда към танцови стъпки.

2195 Да си стиснат — и то не е редно,

в любовта това също е вредно.

Всеки влюбен най-щедро раздава

туй, което той сам притежава,

и така висша радост намира.

2200 Той доказва добре, че разбира

от изкуството как да обича.

Който само за ползата тича,

пък не става на никого мил.

Щом сърцето си ти си дарил

2205 за усмивка, която те грабва,

и за поглед гальовен, ще трябва

да не ти е за златото жал —

ти най-скъпото вече си дал.

Искам още веднъж да повторя

2210 пред теб всичко, което говоря,

ала с няколко само слова.

Запомни от мен още това,

че когато е кратка речта,

тя предава добре мисълта.

2215 Щом над тебе Амур има власт,

откажи се от гордост, от страст,

покажи се усмихнат, възпитан,

бъди щедър, от всички почитан.

Запомни ти и друго от мен:

2220 ще е нужно безспир — нощ и ден —

да обвързваш мечтите си само

с любовта — това чувство голямо.

Не забравяй за дивния час,

в който бил си изпаднал в захлас.

2225 Много искам на теб да е ясно,

че от днес би се чувствал прекрасно,

ако ти повериш си сърцето

на едно само място — където

не ще срещнеш следа от измама.

2230 Раздвоение нека да няма!

Щом на няколко в обич се вричаш,

сам на мъки и срам се обричаш.

В любовта много рядко ще губи

този, който едно сърце люби.

2235 Затова в постоянството нека

любовта да пребъде довека

и така радостта да познаем.

Запомни, че сърцето на заем

човек нивга не бива да дава —

2240 това нещо ме мен отвращава.

Щом си влюбен, люби всеотдайно,

тъй ще бъде блаженството трайно.

А доброто, на заем добито,

не ти прави сърцето честито.

2245 Само щом нещо даром си дал,

тогаз радост би ти изживял.

На сърдечния плам се отдай,

обречи си сърцето докрай

и тогава в гръдта изтомена

2250 ще ликува любов споделена.

Твоя дар аз не бих оценил,

от душа щом не си го дарил.

        Но, от друга страна, щом решиш

щедро свойто сърце да дариш,

2255 ти ще имаш през своите дни

разни мъки, тегла, изпитни.

И когато те спомен споходи

за отминали мъки, несгоди,

ти от общия път ще отбиеш,

2260 та от погледи хорски да скриеш

огорчение, болка и срам.

И далече от другите, знам,

ще въздишаш злощастен и клет,

от мъчителни тръпки обзет —

2265 ту студени, ту тягостно топли.

Ще издаваш сподавени вопли,

ще изглеждаш ту блед, ту червен

и от треска ще бъдеш гнетен.

А когато пък в мъка любовна

2270 потопи се душата тъжовна,

ще усетиш, че ти дотогава

не си страдал от болка такава.

Отмалял, може би някой ден

ще изпаднеш в несвяст, изумен,

2275 дълго време все тъй ще си сам,

като образ застинал и ням.

Няма нищичко теб да те сепва,

нито крак, ни ръка ще ти трепва,

ти ще гледаш, но с поглед на сляп.

2280 Не след дълго, макар още слаб,

ще възвърнеш вида си нормален,

ще изтръпваш от страх и печален,

като много наплашен човек,

ще въздишаш. Не виждайки лек,

2285 ще се питаш: «Дали досега

е изпитвал подобна тъга

всеки, който в любов е болял?»

А пък после ти, ясно видял,

че далече е твойта любима,

2290 ще речеш: «Боже мой, дали има

поне мъничко разум у мен?

Защо още стоя отделен

от сърцето си?… Вече разбирам

защо нищичко там не съзирам.

2295 Та нали още тук са очите.

Щом не са при сърцето били те,

то какво са могли да съзрат?

И не трябва ли вече на път

да поема — да ида навреме

2300 там, където сърцето влече ме?

Не изглеждам ли вял, малодушен,

щом не съм на сърцето послушен?

Боже мой, като глупав се мая!

Защо още се аз колебая?

2305 Може би ще го аз разбера

едва щом се дотам добера?»

И ще тръгнеш на път. Вероятно

ще ти стане съвсем неприятно,

щом достигнеш целта си. За жалост

2310 всички твои надежди нахалост

ще отидат — не ще видиш ти

нивга сбъднати своите мечти.

И ще тръгнеш тогава, трикратно

по-нещастен, по пътя обратно,

2315 на душа с незарастваща рана.

Ще усетиш в гръдта изтерзана

пак въздишки и остър бодеж

като с нож предизвикан болеж.

Ако някой все още не знае

2320 тази болка човешка каква е,

нека влюбен човек да попита.

Не познава сърцето насита.

То ще иска да тръгнеш и пак

да потърсиш доколко и как

2325 се засища любовната жад.

Ще се чувстваш неземно благат,

ако въпреки всичко успееш

да достигнеш туй, дето лелееш.

Ще се пълнят с наслада ушите,

2330 светла радост ще грее в очите —

с Красота ще се срещнеш тогава.

Но помни, че и тя не прощава:

скоро тя ще даде своя дар,

ще посипе в сърцето ти жар

2335 и от нея то пак ще пламти.

Знай, че колкото повече ти

впиваш взор в тази, дето обичаш,

толкоз повече ти се обричаш

на любовния плам безпощаден.

2340 Всеки влюбен е явно отдаден

на това, дето в него гори.

По-припрян се показва дори,

при любимата щом той отиде.

Той копнее отново да види

2345 възжеланата своя изгора

надалече от другите хора;

щом е с нея, по-силно я иска,

по го пари жаравата близка.

Туй и мъдри, и прости го знаят.

2350 Щом от радост очите сияят,

все край нея ще искат да бдят.

Ако някога тръгнеш на път,

ще си спомняш девойката мила,

тази, дето с любов е пленила

2355 твойта млада душа тъй дълбоко.

Ще се чувстваш ограбен жестоко

затова, че не си се решил,

сам когато ти с нея си бил,

да й кажеш две думи, а пак

2360 си мълчал като някой глупак…

Мисълта, че ти грешка си сторил,

щом не си с нея сам поговорил,

миг не ще те остави на мира.

Ако твойта любов се намира

2365 надалече от тебе, тогава,

щом помислиш си как те дарява

с нежен поглед, би сметнал, че тя

те обсипва с най-скъпи неща.

        Ще потънеш ти в грижи безплодни,

2370 ще отидеш, при случаи сгодни,

дето бил си я вече видял,

но смутен, тъй не си и посмял

да й кажеш две думи на глас.

И друг изход предложил бих аз —

2375 да я търсиш във нейния дом.

Всеки срещнат ще знае, че щом

ти нанякъде път си поел,

към любимата теб е повел

твоят вътрешен пламък. Не казвай

2380 де отиваш. Добре се предпазвай

да не би да научи и друг

за какво сам пристигнал си тук.

Върши всичко това най-потайно!

А когато пък нейде случайно

2385 ти девойката мила съзреш,

пробвай с думи добри да я спреш.

В твоите жили кръвта ще заври

и ликът ти от свян ще гори,

силен смут ще настъпи в душата

2390 и не ще си отвориш устата.

И дори да я ти заговориш,

със срама си не ще се пребориш

и гласът от вълнение даже

половината няма да каже.

2395 Ще останеш все тъй срамежлив…

Кой ли друг би бил по-разсъдлив?

Кой не би се смутил в този миг,

щом не е той лъжец и мазник?

А които привидно обичат,

2400 най-горещо във всичко се вричат

и начесто си служат с похвали,

ала туй, дето казват, едва ли

би маскирало мислите скверни.

Те са долни, жестоки, неверни…

2405         Не след дълго, разчувстван, ще спреш,

лоша дума не ще изречеш,

ала все пак на теб ще е болно,

че пропуснал си някак неволно

нещо много приятно. И ти

2410 ще усетиш как пак те гнети

тази вечна душевна борба,

вече станала твоя съдба.

Ще е вечно злочест който люби,

все ще страда, все нещо ще губи,

2415 докато не намеря аз лек

да направя живота му лек.

С колко тягост минава нощта,

пълна само с кошмарни неща.

От неволите уж да избегнеш,

2420 вечерта ти в леглото ще легнеш,

за да чакаш да дойде сънят;

ще въздишаш за хиляден път,

ще се мяташ наляво, надясно

и леглото ти все ще е тясно;

2425 на ребро, по корем и по гръб

ще пухтиш като страдащ от зъб.

Твоят ум ще е цял завладян

от лика й, от тънкия стан,

от една красота несравнима.

2430 А и сънища странни ще има

и към тях неведнъж ще се връщаш.

Ще се случва насън да прегръщаш

чисто гола девойката мила,

уж че тя се била съгласила

2435 с нея брачен живот да живееш.

Ти напразни мечти ще лелееш,

ще се радваш на нещо фалшиво,

докато все така доверчиво

се оставяш на мисли чаровни —

2440 уж красиви, а всъщност лъжовни.

Как е трудно човек да гради

свойто бъдеще само с мечти!

Те ще рухнат сред плач. «Боже мой —

ще извикаш в ридание, — кой

2445 ще ми каже как всичко туй стана,

тази мисъл как тъй ме обхвана?

Аз по няколко пъти на ден

бих желал да се връща тя в мен,

да ми вдъхва и бодрост, и сила.

2450 Колко радост тя в мен е вселила!

Но защо ли е толкоз нетрайна?

Боже мили, разкрий тази тайна

и кажи ще ли бъда завчас

там, където бях мислено аз.

2455 След това, щом е тъй отредено,

бих приел да умра най-смирено.

На любима жена до гръдта

не е толкова страшна смъртта.

Амур често ме кара да страдам,

2460 да се вайкам и духом да падам.

Ако той стори тъй, че при нея

в дни на радости аз да живея,

с още много тегло бих платил.

Но дали съм добре оценил

2465 това благо? Или лековерно

съм го търсил така прекомерно?

Този, който за много ламти,

го отпращат от всички врати.

Много други, достойни и славни,

2470 ще се считат дори богоравни,

ако имаха по-малък дял.

За тъгите, за моята жал

най-богато бих бил награден,

ако тя бе платила на мен

2475 със целувка. Но клет и злочест,

мрачно бъдеще виждам аз днес.

А дали пък и глупав не бях,

та й свойто сърце завещах,

без това да ми радост доставя?

2480 Но… защо ли на глупав се правя,

щом сам нейния поглед тъй мил

с друга радост не бих заменил?

Боже мой, как желая да ида

там, където е тя — да я видя.

2485 Този поглед прогонил би злото.

Не останах ли дълго в леглото,

дали няма да съмне най-сетне,

дали в мойта душа ще просветне?

Колко страшно е тъй да лежиш,

2490 без да можеш изобщо да спиш,

да те мъчи това, че вън нощ е,

че зората далече е още

и че изгревът все се отлага!

Щом се съмне, ще стана веднага.

2495 Бързай, слънце, без тебе не мога,

пак изгрей, покажи се, за Бога!

Прогони начаса тъмнината

и гнетящата болка в душата!»

Ако страдаш от рана сърдечна,

2500 нито миг през нощта безконечна

ти не можеш затвори очи.

Преди първите бледи лъчи,

през кошмарната нощ незаспал,

изнурен, изтощен, отмалял,

2505 от леглото ще трябва да станеш

и обут, и облечен, да хванеш

пътя, водещ към нейния праг.

Даже дъжд да вали или сняг,

трябва ти да почакаш навън.

2510 В това време, унесена в сън,

без да мисли за теб, тя ще спи…

Ти до задния вход пристъпи,

провери дали той е отворен,

поизчакай и там, безпризорен,

2515 на дъжда всепроникващ, обилен

и на вятъра леден и силен.

После пак пред дома се върни

и слуха си добре напрегни,

за да чуеш дали се говори,

2520 дали някой врата ще отвори,

или всички заспали са вече.

Ако ти доловиш отдалече,

че е будна, тогава те моля

да дадеш на молбите си воля,

2525 та от тях тя дано разбере

как от обич не спиш ти добре.

Щом не е безсърдечна жената,

ще усети тя милост в душата

към младежа, обхванат от мъка.

2530         Чуй от мене и тази заръка:

ако свойта любов изповядаш,

макар тя да те кара да страдаш,

ти вратата все пак целуни

и тогава се вкъщи върни.

2535 Незабавно се скрий в тъмнината

и не чакай да грейне зората,

да не би някой мъж подранил

да се сети къде си ти бил —

и да тръгнат сплетни всевъзможни.

2540 От безсънните нощи тревожни,

от тъгите, в които живеят,

всички влюбени често линеят.

Щом терзан си от мъка такава,

ти ще видиш, че също тогава

2545 ще отслабнеш. Със всеки така е —

всяка обич тревоги вещае.

Този, който неверен остава

към жените, и той потвърждава

тази мисъл: уж мъчи го жажда,

2550 уж храната не му се услажда,

а го виж как охранил е врат

като пръв манастирски абат.

        Друга заповед: както преди

към околните щедър бъди!

2555 Не забравяй, че би било редно

да дадеш на слугинчето бедно

една брошка красива и тя

ще възнася у теб щедростта.

Уважавай ти свойта любима.

2560 С всички близки, които тя има,

най-изискан бъди. Щом си бил

спрямо тях благороден и мил,

с двойна обич тя теб ще обгърне —

на доброто с добро ще отвърне.

2565 И недей да отиваш далече.

Ако работа важна ти пречи

да си с нея, тогава сърцето

остави на туй място, където

тя живее, и гледай веднага

2570 да се върнеш. А щом се налага,

гледай често да бъдеш до тази,

дето зорко сърцето ти пази.

Ето как, като влюбен младеж,

най-добре е да се отдадеш

2575 на любимата. Тъй според мен

в любовта ти ще бъдеш блажен.“

        Амур свърши със своите заръки.

Аз продумах тогаз: „Колко мъки

отредил си за хората, Боже!

2580 Нима, който обича, ще може

да изтрае под всяка от тях?

Отсега потрепервам от страх…

Как изобщо човек ще живее,

щом осъден е тъй да линее?

2585 Ако той от любов наранен е,

нима трябва да плаче и стене,

да скърби, да търпи като грешен,

все тъй горестен, тъй безутешен.

Аз, за Бога, съм страшно учуден,

2590 че е нашият жребий тъй труден.

Та човек от метал да е цял,

този ад пак не би изтърпял…

От какво ли не тегли душата!“

        Ето как обясни ми нещата

2595 бог Амур: „Ех, приятелю, ти

запомни, че не се ли плати,

добрина току-тъй се не дава.

Много по-драгоценна тя става,

щом ни струва и чувства, и сили,

2600 щом за нея сме скъпо платили.

Всяко щастие, щом се изстрада,

носи дваж по-голяма отрада.

Но любовната скръб е най-тежка,

тя довежда до бледност мъртвешка.

2605 И тъй както водата в морето

ти не можеш изгреба с решето,

тъй не можеш разказа и в книга

до какви изпитания стига

всеки влюбен. Макар да линее,

2610 той все пак се стреми да живее.

От смъртта всеки иска да бяга…

Да е все във тъмница и влага,

да е цял в отвратителна смрад,

да е жертва на всякаква гад,

2615 с хляб от ръж и овес да се храни,

от смъртта пак човек ще се брани.

Щом Надежда все още крепи го,

ще понася той всякакво иго

и ще мисли, че все някой ден

2620 от теглото ще бъде спасен.

Щом Амур му сърцето владее,

той с подобни мечти ще живее

и душата му, с вяра пропита,

на Надежда до гроб ще разчита:

2625 да му вдъхва и смелост, и воля

да издържа на всяка неволя

и да чака стократна отплата

за безмерната скръб и теглата.

Всички влюбени тя насърчава,

2630 всички земни злини побеждава…

Нека бъде от Бога щадена!

Тя е смела, грижлива, почтена,

през опасности път си проправя,

но човека в беда не оставя.

2635 И крадецът, дори под въжето,

пак надежда таи във сърцето.

Знай, че теб те Надежда предпазва,

ни за миг тя не ще ти отказва

свойта помощ при разни злини.

2640 Ще ти дам още три добрини —

в тях намира подкрепа от мен

всеки, който е вече пленен.

Първо с Помисъл Благ ще захвана.

Щом човек е попаднал в капана,

2645 то чрез него възможност ще има

да се среща със свойта любима.

Който влюбен се мъчи и плаче,

тъкмо той му помага така, че

разпиляват се в миг като прах

2650 и неволи, и горест, и страх.

Често Помисъл Благ го подсеща

за приятната бъдеща среща

с радостта, с любовта, обещани

от Надежда. А друг път го кани

2655 да погледне нослето красиво

и примамното пламъче живо

във очите на своята мила,

да погледне устата й, скрила

дъх, от който е бивал пиян.

2660 Всяко нещо в моминския стан

съблазнява го с чар непознат.

И двукратно е той по-богат

само щом си представи, че тя

със усмивка на свойта уста

2665 е посрещала всяка поява

на любимия. В миг оздравява

всяка рана от Помисъл Благ.

Затова той е толкова драг.

Ще ти трябва и втората, знай!

2670 Приеми я, не се колебай!

Блага Дума я всички наричат.

Тя на тези, които обичат

или страдат от горест нелепа,

им донася утеха, подкрепа,

2675 тя е тяхна надежда голяма.

Чувам песен на влюбена дама —

Блага Дума се в нея възславя

за доброто, което създава:

«Щом за моя любим заговорят,

2680 най-голямо добро ще ми сторят.

Нека чуя туй сладостно име!

Боже мой, с него Ти изцери ме!»

За да може с добро да сполучи,

Блага Дума я нея научи

2685 как да крачи по верния друм.

Аз и теб ще науча на ум:

сам си верен другар намери,

нему тайната ти довери,

разкажи му за порива свой,

2690 та опора за теб да е той.

От любов щом сърце те боли,

само с него това сподели.

Опиши му подробно жената,

по която ти чезне душата.

2695 Изложи му и свойте несрети

и поискай от него съвети,

за да знаеш какво да направиш,

на любимата как да се нравиш.

Ако твоят тъй верен другар

2700 е изпитал любовния чар,

и на него ще бъде приятно.

Той навярно съвсем деликатно

ще разкрие подробно каква е

тази, дето в ума му витае.

2705 И заплаха не би те гнетила,

че той мисли за твоята мила

и че двама ви иска да скара —

един в друг ще си имате вяра.

Тази дружба е свидна, защото

2710 човек близък ще имаш, с когото

да споделяш мечти въжделени.

Тези връзки ще бъдат най-ценни,

ще те радват и ти един ден

в туй ще бъдеш и сам убеден.

2715         Поглед Мил ще наричаме ние

добрината, която се крие

във очите. Търпение дава

тя на който любов изживява.

До любимата близо бъди

2720 и с мил поглед я ти награди.

Той разсейва и болка, и жал —

всеки млад е по него копнял.

Сутрин радост изгрява в очите

и Бог щедро дарява душите

2725 с едно нещо свещено, което

така силно примамва сърцето.

През деня нищо лошо не бива

да смути една среща щастлива —

нека всички се гледат, без страх

2730 че ще духне лош вятър към тях.

А когато очите сияят,

много важно ще бъде да знаят

на сърцата отрада да пратят,

та по-малко от обич да патят.

2735 Като верен вестител, очите

им провождат за миг новините:

кого, как и къде са видели,

каква радост в гърдите са влели.

И тогава забравят сърцата,

2740 че били са те в плен на тъгата.

Както ранният утринен зрак

ще прогони дълбокия мрак,

тъй и Поглед Мил ще успее

мрака в твойта душа да разсее.

2745 И тогава сърцето ти клето,

от любовни тегоби обзето,

ще забрави скръбта изживяна,

щом очите ти срещнат се с бляна.

Вероятно разбираш сега

2750 защо тъй си потънал в тъга.

Обясних ти с какво добрините

правят още по-хубави дните

на онези, които обичат.

Те на дълъг живот ги обричат.

2755 Тъй и твоят живот се нарежда.

За опора ще имаш Надежда,

Блага Дума и Помисъл Благ.

А пък те знаят най-добре как

да закрилят душата, която

2760 ще търпи до момента, когато

в други случаи, също удобни,

добрини ще получиш подобни

и дори по-големи. А днес

само с тези аз правя ти чест.“

[1] Ст. 2072. Ке — главен управител (сенешал) в двора на крал Артур. Бил известен със своя зъл и присмехулен език. ↑

[2] Ст. 2075. Говен — племенник на крал Артур, един от най-забележителните рицари в романите за Кръглата маса, прочут с великодушието си. ↑

Ст. 2765-3348: Добър Прием превежда през гъстия плет поета, който се доближава до розата. Изникват Опасност, Зъл Език, Срам, Страх. Добър Прием откъсва листенце от розовия храст, но разубеждава младежа да не посяга към розата. Добър Прием се оттегля. Идва Разумност. Съветва Влюбения да забрави пагубната си страст. Съветите на Приятел. Влюбеният се връща при плета и иска прошка от Опасност. Откровеност и Милост умоляват Опасност.

2765         Амур сетната дума изрече

и преди да отвърна, той вече

бе изчезнал оттам, дето бях.

Все така изумен аз стоях,

от сгрелите гръдта ме болеше,

2770 а лекът против болките беше

в тази мъничка розова пъпка,

предизвикала първата тръпка

на сърцето ми. Как се тревожех,

че освен чрез Амур аз не можех

2775 по друг начин да стигна до нея.

Ако исках тогаз да успея,

Амур трябваше пак да помоля.

        Храстът с рози цъфтеше на воля

зад един плет не много висок

2780 и аз можех с един само скок

в миг оттатък плета да застана

заради тази роза уханна.

Страх ме бе да не бъда корен,

че съм станал аз лош, непочтен,

2785 та крада тез цветя нацъфтели.

И дордето се питах добре ли

бе да скоча през гъстия плет,

зърнах млад мъж, красив и напет,

който право към мене вървеше.

2790 Добър Прием го всеки зовеше.

От Вежливост той беше роден.

Като хвърли мил поглед към мен,

той изрече любезна покана:

„Защо трепетен там ти застана?

2795 През плета премини, друже мой,

и до розите близо постой —

да усетиш дъха им. Бъди

убеден ти в това, че беди

не ще имаш, щом бъдеш разумен.

2800 Нима нужно е с глас сладкодумен

да ме молиш. А щом се налага,

от мен помощ ще видиш веднага.“

„Господине — му рекох тогава, —

добрината ти сили ми дава

2805 и затуй, че се грижиш за мен,

ще ти бъда цял век задължен.

По душа си така благороден,

та бих искал тук случая сгоден

да използвам на драго сърце.“

2810 И тогава протегнах ръце

и успях през трънак и къпина

при Добър Прием бързо да мина.

Тръгнах аз към любимия цвят,

който пръскаше фин аромат.

2815 И така, за да мога да вляза,

Добър Прием ми помощ оказа.

И той редом до мене закрачи.

Бях неземно щастлив от това, че

тъй наблизо до пъпката бях,

2820 но ръка да простра не посмях.

В този миг една дама коварна

до трънливия плет ми се мярна —

явно тя се Опасност зовеше

и за розите най-зорко бдеше.

2825 Лицемерката там, край трънака,

притаила се беше в листака —

щом човек към цветята посегне,

от окото не ще й убегне.

Като пес заядлива и зла,

2830 тя не беше сама тук дошла.

С нея дебнеха, както разбрах,

също тъй Зъл Език, Срам и Страх.

Най-порядъчен беше тук Срам.

За Разумност с увереност знам,

2835 че бе негова майка рождена,

а Злодейство — баща. Тя зачена

своя син от един само взор.

Човек грозен, за срам и позор,

бе съпругът. Затуй с този мъж

2840 тя не бе спала нито веднъж.

Тъкмо бе го Разумност родила —

и в миг група крадци оградила

тази, дето е днес господарка

на цветята и розите в парка.

2845 С име Девственост тя се зовяла

и внезапно се в чудо видяла.

Сред крадците Венера била е

(а нали открай време се знае,

че тя често със котешки стъпки

2850 е крадяла и рози, и пъпки).

В смут изпаднала, Девственост в миг

към Разумност отправила вик

и объркана страшно пред риска,

се решила подкрепа да иска.

2855 И Разумност побързала там

да изпрати и своя син Срам

тия рози да пази със чест.

А пък Ревност при грозната вест

призовала и Страх. Нощ и ден

2860 той й бил като роб подчинен.

        Четирима за розите бдяха.

И да бяха ги били, пак щяха

да се справят със всеки вредител.

Аз самият бих бил победител,

2865 ако те не си бяха на поста.

Добър Прием помъчи се доста

от сърце и душа да направи

туй, което на мене се нрави.

Доближих се дотам, откъдето

2870 се достига с ръка стъбълцето,

на което цветът бе роден.

И разбрал моя порив свещен,

Добър Прием с уверена стъпка

се насочи към малката пъпка —

2875 лист откъсна ми, спомен, че той

ме е пуснал до идола мой.

Аз с листеца закичен стоях

и почувствах как свързал се бях

с Добър Прием в другарство желано.

2880 Сякаш всичко, отдавна мечтано,

бях постигнал. Тогава реших

да му кажа как скъпо платих

на Амур с петте рани в сърцето.

„Господине — му рекох, — дордето

2885 нямам този цвят свеж и красив,

аз не ще заживея щастлив.

Аз съм болен от най-тежка болест

и усещам в сърцето си горест.

Но как всичко това да предам?

2890 Та изпитвам пред теб страх и срам.

По-добре остър нож от стомана

да ме реже и труп да остана,

вместо ти да си тъй огорчен.“

Той подзе: „Довери се на мен!

2895 В мен не ще предизвикаш досада

да разкриеш душата си млада.“

„Чуй тогаз мойта мъка каква е! —

казах аз. — Бог Амур ме терзае.

Той със свойте стрели най-отбрани

2900 в мен отвори пет кървави рани

тук, в сърцето ми. Що да се мамя,

не ще спре тази болка, аз знам я.

Заради една пъпка уханна

се измъчвам. Отдавна тя стана

2905 моя смърт и мой сладък живот.

Не ми трябват пари и имот.“

Добър Прием се стресна и рече:

„Братко мой, прекаляваш май вече,

безразсъдно ламтиш ти за нея.

2910 Но дотам да те пусна не смея.

Да не искаш на луд да се правя —

безпрепятствено теб да оставя

да откъснеш прекрасната пъпка?

Осъдима е тази постъпка.

2915 Вразуми се, аз много те моля,

остави си я тука на воля

да расте, да даде хубав цвят.

Аз за нищо на белия свят

не бих дал тази роза червена

2920 да се види от друг похитепа.“

В миг Опасност, от злоба обзета,

тъй омразна и толкоз проклета,

се показа настръхнала, черна.

С поглед кървав от ярост безмерна,

2925 с нос намръщен от яд и възбуда,

тя извика досущ като луда:

„Добър Прием, защо ти се вреш

тука, в розите, с този младеж?

Ти грешиш, щом му помощ предлагаш,

2930 и тъй своето име излагаш.

Не го казвам тъй просто наслука,

грях е туй, че довел си го тука.

Със крадеца и ти крадец ставаш.

Ти на него добро обещаваш,

2935 а на тебе той носи ти срам.

Ей, младежо, махни се оттам,

смърт те чака. Наистина жалко,

че Добър Прием толкова малко

те познава, а ти се увличаш

2940 и позор чрез това му навличаш.

Как да имам на двама ви вяра,

щом преминахте всякаква мяра,

щом в престъпни кроежи ви хванах?“

Аз тогава и миг не останах

2945 там, защото Опасност бе злобна

и на всичко май беше способна.

По обратния път се насочих

и плета във страха си прескочих.

А пък тя се извърна и рече,

2950 че друг път ако дойда тук, вече

аз не ще се измъкна тъй леко.

        Добър Прием избяга далеко…

И аз дълго останах замаян,

унизен, оскърбен и разкаян

2955 затова, че бях всичко признал,

сякаш истински бях полудял.

А Тъга, Срам и Страх за отплата

ми разпъваха страшно душата.

Ако ти си познал любовта

2960 сам ще знаеш какво е скръбта —

никой друг тъй жестоко не пати.

И на мен сам Амур ми изпрати

тази тежка любовна печал.

Кой човек със слова би успял

2965 да разкаже за мойто тегло?

И кое ли сърце би могло

да изтрае такава прокоба?

За мен беше по-страшна от гроба

мисълта, че аз няма да ида

2970 най-красивата роза да видя.

Както в плен на скръбта аз стоях,

ненадейно Разумност видях,

като слиза от своята кула.

Тя ме беше видяла и чула

2975 и при моята външност унила

да се спусне при мен бе решила.

Възрастта й не бе я привела

и не ми се видя ни дебела,

нито пък беше с тъпичък кръст

2980 ни висока, ни ниска на ръст.

Светлик топъл гореше в очите,

така както пламтяха звездите.

На главата си беше с корона,

сякаш вечно седеше на трона.

2985 По вида й заключих накрая,

че била е създадена в рая.

И едва ли светът днес познава

друга някоя с хубост такава.

Ако вярно е туй, що се пише,

2990 тя при нас е изпратена свише

като рядка божествена твар.

Бог й бе отредил чуден дар:

да помага с разумни съвети

на младежи, от лудост обзети,

2995 стига те да й вярват. Дордето

все тъй скръбно ми беше сърцето,

тя до мен приближи се и каза:

„Мой приятелю, теб те наказа

лудостта ти и твоята младост.

3000 Месец май вля в сърцето ти радост.

Обладан от омая прекрасна,

от градината ти се захласна,

а нали, аз, доколкото знам,

у Безделна е ключът за там.

3005 От днес нека на теб ти е ясно,

че щом с нея дружиш, е опасно.

Лично тя те подведе така…

Ако тя с вероломна ръка

не ти беше отворила входа,

3010 Амур как ли намерил би сгода

да те срещне в градината дивна?

А пък тя младостта ти наивна

до същинска полуда докара —

защо още ти имаш й вяра?

3015 Щом човек лудостта превъзмогне,

той на себе си сам ще помогне:

често младите тука грешат.

Аз ти соча най-верния път —

тази обич отдай на забрава,

3020 виждаш колко те тя изтощава

и те мъчи, съсипва, гнети.

Не ще можеш по друг начин ти

да си върнеш младежката сила,

а Опасност е твърдо решила

3025 най-отявлено с теб да воюва.

В бой да влизаш съвсем не си струва.

Та Опасност какво струва там

във сравнение с моя син Срам?

Той за розите ден и нощ бди

3030 и за всичко най-зорко следи.

С него много внимавай, защото,

ако дръзнеш, налиташ на злото.

Зъл Език, и той също е с тях,

сред крадците и той всява страх.

3035 С него щом е, човек научава

дори туй, дето нивга не става.

Имаш работа с хора опасни.

Ако тези неща са ти ясни,

помисли какво трябва да сториш.

3040 Как със всичките ти ще бориш?

По-добре е навреме да спреш,

вместо тази печал да влечеш

чак до гроб. Чуй добре моя зов,

тази болест се казва Любов

3045 и тя всички на лудост обрича.

Невъзможно е който обича

сериозни неща да захване —

от туй нищичко няма да стане.

Ако някой свещеник се влюби,

3050 свойто знание той ще загуби.

Той се мъчи и в празник, и в делник

като някой нещастен отшелник.

Непрекъснато той се терзае,

ден дори радостта му не трае

3055 (пък и радост нима е възможна,

щом душата е толкоз тревожна?).

Цял живот като грешник той страда

и накрая трагично пропада.

Глух ли беше за моя съвет,

3060 та направи ти тоя обет

пред Амур. Та нали оттогава

лудостта на теб мира не дава.

За това си виновен ти сам.

Тази лудост закара те там.

3065 По-добре е назад да се върнеш,

на Амур бързо гръб да обърнеш.

За любов щом живота си даваш,

ти в живота не се изявяваш.

Лудостта става триж по-голяма,

3070 щом пред нея препятствия няма.

Срещу нея упорствай безспирно,

и това е било за последно.

Убеден съм, че само с молби

3150 ще я ти усмириш може би.“

Тези тъй дружелюбни слова

ме накараха сам начаса

да усетя и смелост, и воля

да отида Опасност да моля

3155 благосклонна да бъде към мен.

И макар че бях доста смутен,

аз се върнах с едничка идея —

да постигна съгласие с нея.

И понеже ми бе забранено

3160 да премина плета, то почтено

спрях пред него — тя още там беше

и в очите й злоба гореше,

а в ръката държеше кривак.

С вид на някой виновен хлапак

3165 заговорих й с кротичък глас:

„Идвам прошка да моля от вас.

Зле постъпих, в това няма спор —

и се кая за този позор.

Ще поправя предишната грешка,

3170 ще изкупя вината си тежка.

Според мен от Амур всичко тръгна.

Но сърцето си как да изтръгна

днес от него? Едва ли сам щях

да извърша такъв тежък грях.

3175 По-добре е от мъка да гина,

вместо пак тук да стана причина

за безчинство. Аз моля пощада,

макар тя да не ми се днес пада.

Яростта ви ме плаши ужасно.

3180 Обещавам, че аз ежечасно

тъй ще правя, та моя проява

с нищо вас да не ви наскърбява.

Зная вашата строга забрана,

но за мен неподвластно остана

3185 да обичам. Не ме тъй мъчете,

благосклонна към мене бъдете.

Не ме гледайте с вид равнодушен,

ще ви бъда във всичко послушен.

И за нищо не бих дръзнал аз

3190 да постъпвам противно на вас.

Не, не ще ви излъжа. Нали

и бездруго не бихте могли

да ме спрете. Решил съм се вече

да обичам. Кому туй ще пречи?“

3195 Доста трудно за мен се оказа

да смекча тази нейна омраза.

Най-накрая дори предугаждах,

че с молбите й само досаждах,

но все пак след това тя склони

3200 и ми рече: „Добре! Но помни,

че на мен грижи ти не създаваш.

В любовта можеш сам да решаваш.

Щом си в тази пътека поел,

да ти преча аз нямам за цел.

3205 На любов си се ти наслаждавай,

ала нивга плета не минавай.

Не ще имам аз милост към този,

който крал би от моите рози.“

С тези думи тя даде ми право

3210 да обичам. Тогава направо

към Приятеля бързо поех

да му кажа за своя успех.

Той, зарадван, ми рече в ответ:

„Сега всичко е вече наред.

3215 Ще омекне тя още. Така е:

отначало пред всеки желае

да изглежда сърдита, сурова,

а смириш ли я, тя е готова

да съчувства на твойта тъга.

3220 Но ще трябва да страдаш сега

и да чакаш, без зъб да обелиш,

докато за целта я спечелиш.

Който мирно понася теглото,

най-добре се преборва със злото.“

3225 Колко моят Приятел желал би

край да има за тези ми жалби!

Той наистина бе отзивчив.

Но нали аз не бях търпелив,

пак другаря си сам изоставих

3230 и към розите в миг се отправих.

Там Опасност на поста си бдеше.

А да знаете как ми се щеше

мойта роза да видя тогаз

каква радост изпитал бих аз!

3235 Но Опасност следеше навред

дали всичко си беше наред.

Как ли щях да посегна отново,

щом ме гледаше толкоз сурово!

Аз се мъчех да върша насила

3240 туй, което ми бе наредила,

за да има тя милост към мен.

Но и този път бях огорчен.

Нима щях тук да чакам безкрайно?

Тя ми хвърляше погледи тайно,

3245 а аз все още в сълзи копнеех

и от страх и от болка не смеех

през трънливия плет да прескоча

и към розата длан да насоча.

Как жестоко Амур ме гнетеше!

3250 По вида ми тъй ясно личеше,

че не се ни най-малко преструвах,

че наистина аз боледувах.

И Опасност видя го тогава,

ала тя по душа бе такава,

3255 че съвсем не показа доколко

я е трогнала моята болка.

И при всичките тези несгоди

неочаквано Бог изпроводи

Откровеност и Милост при мен.

3260 А те, без да се бавят ни ден,

при Опасност да идат решиха.

С отзивчивост безпримерна биха

ми помогнали тези две дами

с цел дано уталожат скръбта ми.

3265 Откровеност (дано е честита!)

приближи се и първа опита

да говори: „Уверена съм аз,

че с добро гледа Господ на нас.

По ще кажа, че младият влюбен

3270 е изложен на страх душегубен.

Спрямо него постъпваш ти долно.

Та нима със сърцето си болно

страшен грях според теб той е сторил,

щом за свойта любов е говорил?

5275 Сам Амур му така повелява.

За какво го кориш ти тогава?

Той от всички е най-изтерзан,

щом попаднал е в този капан.

Наруши ли пък своя обет,

3280 ще живее нещастен и клет.

Аз те питам сега за какво ли

му стовари такива неволи?

Ти му вдъхваш и почит, и страх,

той остава твой поданик плах

3285 и ти пак го преследваш без право.

Ако той с Амур свързан е здраво

и е вече под твоята власт,

то защо ли го мразиш тогаз?

Иска срещне у тебе пощада,

3290 малко милост все пак му се пада.

И Вежливост изисква да бдим

за онез, над които стоим.

Камък носи във своите гърди

който глух е за чужди беди.“

3295 После Милост подзе: „Все тъй става,

че в живота ядът надделява,

а когато той по-дълго трае,

само скръб и злини ни вещае.

Аз те моля, Опасност, не бива

3300 да поглеждаш ти с ярост злоблива

този, който в скръбта си нескрита

все пак иска Амур да зачита.

Сам понася той гнет прекален

затова, че се вижда лишен

3305 от възможност без страх, без лъжи

с Добър Прием сега да дружи.

Тази толкова тежка разлъка

потопи го в нечувана мъка.

За какво са му нови беди,

3310 щом Амур го тъй строго следи?

Предостатъчни вече са тия.

При такава една тирания

и ти сякаш изпитваш охота

да му правиш по-тежък живота.

3315 Добър Прием сам нека реши

как приятеля свой ще теши.

Прошка трябва за всяка вина.

Направи и ти таз добрина!

Откровеност, и тя настоява…

3320 Този момък добро заслужава.

Не забравяй, че твърде жестоко

е да гледаш на нас отвисоко.“

Щом Опасност видя, че не бива

да отказва на дами такива,

3325 тя отстъпи и рече смирена:

„В строгостта бих била прекалена,

ако нищо за вас не направя.

Щом това му утеха доставя,

нека бъде във дружба най-близка

3330 с Добър Прием — тъй както той иска.“

И едва чула туй, Откровеност,

у която открих надареност

да говори добре, се завтече

към Добър Прием бързо и рече:

3335 „Добър Прием, ела, погледни

онзи влюбен. От толкова дни

все така настрана го държиш.

С какво ти ще го днес утешиш?

Нали помощ от теб чака той?

3340 Ще ли срещне пак погледа твой?

Ако аз съм ти все още драга,

то кажи му една дума блага.

Аз и Милост успяхме накрая

да склоним и Опасност. А зная,

3345 че и вас беше тя разделила.“

„Щом и тя се е с вас съгласила —

рече той, — то сега нека дружно

сторим всичко, каквото е нужно.“

Ст. 3349-4058: Добър Прием се завръща и разговаря с Венера, която го убеждава да разреши на Влюбения да целуне розата. Младежът целува розата. Гневът на Ревност: издига крепост, в която Срам и Страх затварят Добър Прием. Жалби на Влюбения.

        Откровеност го прати при мен.

3350 Добър Прием, възпитан, почтен,

поздрави ме любезно, учтиво

и постъпи така отзивчиво,

както никой друг път досега.

Хванал дружески мойта ръка,

3355 ме поведе, за моя отрада,

чак оттатък онази ограда,

де Опасност на стража стоеше

та нали разрешено ми беше

да отида където желая.

3360 С Добър Прием от пъкъла в рая

сякаш минах. Той всичко направи

с цел утеха на мен да достави.

Щом зад нас се оказа плетът,

аз в сравнение с първия път

3365 забелязах, че розата беше

наедряла и силно дъхтеше.

Аз се много зарадвах, че тя

беше още със свити листа,

не ги беше напълно развила

3370 и сърцето не бе си разкрила.

Под листенцата то бе стаено,

сякаш беше на тях поверено

да го пазят, щом станеше нужда,

да не го нарани ръка чужда.

3375 Така гъсти й бяха листата,

че закриваха плътно средата.

От Бог нека да бъде щадена

тази цъфнала роза червена!

Тя бе чудо, до днес невидяно.

1380 по-красива дори от по-рано.

Бях в захлас. Амур с нови кроежи

пак обхвана ме в своите мрежи.

И тя колкото по-фина беше,

толкоз по-здраво той ме държеше,

3385 за да мога наслада да пия.

В Добър Прием можах да открия

топлота и приятелство даже.

Той на мен бе готов да окаже

и подкрепа, и помощ в неволя,

3390 затова се реших да го моля

за една така ценна услуга.

„Господине — му рекох, — аз друга

молба нямам към теб освен тая,

че наистина силно желая

1395 да целуна прекрасния цвят,

лъхащ силен, дълбок аромат.

Ако ти виждаш в мене другар,

не отказвай ми този скъп дар.

Аз те моля, кажи ми, за Бога,

3400 дали тази целувка ще мога

да я имам. Не бих се решил,

щом на мен ти не си позволил.“

„Друже — каза той, — Бог да те пази!

Знай, че Девственост мен ще ме мразя,

3405 ако почит ми липсва към нея.

Ще призная пред теб, че не смея

аз насреща й днес да застана

при една така строга забрана.

Всеки влюбен целувка желае,

3410 но за нея простъпка това е.

А дали, от такъв дар измолен,

той все пак ще остане доволен?

Всъщност с него човек получава

най-доброто, което му дава

3415 любовта, и тъй както изглежда,

всичко друго само се нарежда.“

Този отговор вдъхна ми страх.

И макар да бях дързък, разбрах,

че той би се ядосал веднага.

3420 А не трябва човек да дотяга

с прекомерни, припрени молби.

Всеки знае добре може би,

че дърво с един удар не пада,

че във виното има наслада,

3425 по без преса не се то добива

затова така силно опива.

        В този дух продължи да говори

Добър Прием, без нищо да стори.

По Венера дойде. Открай време

3430 тя над Девственост иска да вземе

връх, нали бог Амур с родила

и с любов всички нас е дарила.

Тя държеше в ръката си дясна

главня пламнала — много опасна

3435 за почти всички млади жени.

Пременена, със сияйни страни,

като приказна фея тя беше.

А по дрехите ясно личеше,

че не с била тя монахиня.

3440 Не бих искал тук тази богиня

да описвам дори и накратко.

А бе с рокля с изящество рядко,

с плитки тежки и златен гайтан,

с тока фина на кожен колан.

3445 За това ще ми трябва и време,

пък и много место ще заеме.

Но макар че бе толкоз красива,

тя изобщо не бе горделива.

След миг само видях я как вече

3450 пред Добър Прием бе и му рече

с тон загрижен: „Защо, господине,

този влюбен младеж все самин е?

Разни пречки защо му създаваш

и целувка не му разрешаваш?

3455 Как ще бъде това забранено,

щом обича напълно почтено?

А освен туй е хубав и строен

и за тази любов е достоен.

Гледай колко е кротък, красив

3460 и към всички познати учтив.

А на възраст не е никак стар

и заслужил е този скъп дар.

Според мен би било непочтено,

ако някоя с него студено

3465 се държи и досадно намира,

че младежът безспир я задиря.

А защо пък не му разрешиш

да целуне той розата? Виж

колко мил е! Устата му сочна

3470 е създадена сякаш нарочно

наслаждение той да дарява

с дъха сладостен, който издава.

Има устни — корали червени,

а под тях като низ подредени

3475 са зъбите му — истински сняг.

Най-добре е, повтарям ти пак,

да получи той тази целувка,

щом обича без капка преструвка.“

Доближи тя до него главнята

3480 и усетил за миг топлината.

Добър Прием на мен позволи ми

да целуна листната любими.

Време нямах и дъх да поема:

исках сладка целувка да взема

3485 от цветеца на храста бодлив.

Не ме питайте бях ли щастлив

и дали радостта бях познал.

Мирис фин в мене беше се влял —

той за миг ми разсея тъгата,

3490 облекчи тази болка в душата,

от която се чувствах сломен.

Не съм никога бил тъй блажен.

Ако роза такава целуваш,

ти сам своите болки лекуваш.

3495 И макар да съм в плен на скръбта,

ще се върне пак в мен радостта,

щом си спомня целувката аз.

В самота неведнъж оттогаз

съм прекарвал мъчителни нощи.

3500 Много страдах и страдам все още.

И през най-безметежните дни

по морето ще има вълни.

Нито ден любовта не остава

в една точка — ту радост ти дава,

3505 ту те мъчи… Сега ще говоря

как със Срам длъжен бях да се боря,

как от него си патих жестоко,

как стена се издигна високо

като крепост, как нея след време

3510 с щурм сполучи Амур да превземе.

Искам аз да довърша романа

и с охота перото ще хвана.

Тази тема ще бъде приятна

за онази красавица знатна,

3515 от която един Божи ден

по достойнство ще бъда ценен.

        Зъл Език, който лесно узнава

онова, що в сърцата ни става,

и злослови наляво, надясно,

3520 забеляза, че с чувство прекрасно

Добър Прием към мен се отнася,

и сега го пред всички разглася.

Той на вещица стара син беше,

отдалече дъхът му вонеше,

3525 бе и жлъчен, и лют, и хаплив,

като майка си лош и свадлив.

И от онзи момент Зъл Език,

неостанал спокоен ни миг,

ме осъждаше с думи най-дръзки,

3530 че съм имал съмнителни връзки

с Добър Прием. Пред хора твърдял,

че главата си даже би дал,

ако всичко това не е вярно.

Той постъпваше толкоз коварно

3535 с Добър Прием, а също и с мен

и дотолкова бе настървен,

че със своя хаплив, дрезгав глас

Ревност той озлоби срещу нас.

А пък тя, щом от него научи

3540 какво с мен би могло да се случи,

се затича напред като луда

и се скара, за моя почуда,

с Добър Прием: „Негоднико, как

си се свързал с такъв дебелак?

3545 Та това е направо скандал!

Да не би да си ти полудял,

та се вслушваш сега лековерно

в туй ласкателство тъй лицемерно?

Как на теб да възлагам надежда?

3550 Срамота е и, както изглежда,

ще те в кулата скоро затворя.

Нищо друго не мога да сторя!

Срам от тебе е доста далече

и изобщо не мъчи се вече

3555 да ти стяга юздите по-здраво.

И аз смея да кажа направо,

че на Девственост пречи той днес,

че засегна с туй нашата чест

и за срам ни направи сега

3560 зарад този нахален слуга.“

Добър Прием и зъб не обели…

Та в подобен момент той къде ли

би се скрил от такива обиди?

Не, той нямаше де да отиде.

3565 Аз измъкнах се малко смутен,

щом съгледах, че идва към мен

Ревност — беше тя толкоз устата,

а пък аз ненавиждах кавгата.

Срам покорно отиде до тях.

3570 Той бе целият схванат от страх

да не би да го сметнат виновен.

Като стреснат послушник църковен,

свит смирено във своето рухо,

той на Ревност продума й глухо:

3575 „Ти, госпожо, за Бога, недей

да му вярваш на този злодей!

Той и умни, и знатни безбожно

лъже, щом като туй е възможно.

Добър Прием, ни пръв, ни последен,

3580 става жертва на тоз лъжец неден.

Зъл Език е навикнал навред

да си служи с интриги безчет

срещу младите. Няма да крием,

че каквото си ще Добър Прием,

3585 той това на младежите прави

и не е обуздан с юзди здрави.

Позволено му бе въобще

да довежда тук който си ще.

Ала аз дори бих се заклел,

3590 че не гони с това лоша цел.

Той от своята майка Вежливост

е получил урок по учтивост

и добър тон за всеки намира,

а невежите хора презира.

3595 И друг свой недостатък той има —

щом е с други, тогаз го обзима

чувство радостно. Той е по нрав

доста весел. Не бях много прав

аз, когато съвети му давах

3600 и когато не го надзиравах.

За това, че бях твърде ленив,

съм виновен — не бях предвидлив.

Но сега аз пред теб обещавам,

че за в бъдеще все ще внимавам.

3605 Нали дълг ми е, рекъл е Бог,

с Добър Прием да бъда аз строг.“

Ревност, стресната, каза: „Виж, Срам,

че Разврат също идва насам —

той на нас ще почерни честта.

3610 От страх гърчат се моите уста.

Днес владее навсякъде Сласт —

разпростира тя своята власт,

а за Девственост днес няма мира

ни в абатството, ни в манастира.

3615 Затова за цъфтящите рози

зид ще вдигна, висок като този —

да не са на такъв произвол.

Аз не вярвам на твоя контрол

и от опит могла бих да кажа,

3620 че дори при най-сигурна стража

се краде — и това е тревожно.

Та нима е за мен невъзможно

и с това да се справя веднага?

Тази грижа не ми се отлага.

3625 Ще преградя тука всякакъв път

срещу тия, които решат,

без да питат, да дойдат насам.

Аз умора и леност не знам.

Укрепление тук ще се вдигне,

3630 та човек да не може да стигне

до цъфтящия прелестен храст.

А в средата бих искала аз

една кула да има и там

ще затворя Добър Прием сам,

3635 за да нямам страх както сега.

Той ще бъде наглеждан така,

че не ще се изобщо досеща

да потърси претекст да се среща

с млади хора, които го хвалят,

3640 а след туй го срамят и провалят.

Ще се вайка, че не един път

се е срещал той с тях в този кът.“

Тъкмо в тоя напрегнат миг Страх

появи се треперещ пред тях.

3645 Ревност той беше чул отдалече

и затуй нито дума не рече.

Тя бездруго кипеше от яд

и той бързо отстъпи назад,

дето беше застанал и Срам.

3650 Ревност тръгна веднага оттам,

наблюдавайки как от уплаха

Страх и Срам се безспирно тресяха.

Страх с наведена ниско глава

промълви тихо тези слова:

3655 „Братовчеде, боли ме душата,

че на нас се стовари кавгата.

Безпричинно сега ни винят.

Без да бъдем корени, друг път

пролетта сме посрещали тука.

3660 Ревност просто от злоба се пука.

Тя ни мрази, а ние търпим.

При Опасност сега да вървим,

да й кажем, че тя има грях

за това, че не вдъхваше страх

3665 и туй място не бе защитила.

На Добър Прием тя разрешила

да дружи с който сам прецени.

Той или своя нрав ще смени,

или — нека това му е ясно —

3670 ще му стане в градината тясно.

С Ревност няма как той да воюва,

че когато се тя разбушува,

ще го толкова строго накаже,

та в яда си дори ще го смаже.“

3675 Страх и Срам, така както решиха,

не след дълго Опасност откриха.

Като някоя проста слугиня

тя бе свита под гъста глогина

и главата си беше сложила

3680 върху купчина слама прогнила

и изглежда, че беше заспала.

Но внезапно изтръпна тя цяла,

щом чу Срам да се кара: „Я виж

по кое време все още спиш!

3685 Луд е, който на тебе разчита

и от тебе очаква защита

за тез рози. Изглеждаш разплута,

а би трябвало смела и люта

да си с всички. У теб глупостта

3690 бе виновна, че в тези места

Добър Прием стои до тозчас.

Зарад него се караха с нас.

Лягаш, дето сънят те завари,

а вината на нас се стовари.

3695 Колко хубаво тук си се гушиш!

Я стани и иди да запушиш

всички дупки в плета и тогава

да не се на крадците прощава!

Не подхожда на теб да си мека.

3700 Изтезавай без милост, пък нека

Добър Прием е мил и учтив.

Запази си ти нрава свадлив.

Дръж се с другите строго, свирепо!

Днес да бъдеш добряк е нелепо.

3705 От магаре не става кобила.

Тез, с които била си ти мила,

в тебе виждат глупачка любезна.

Да не искаш да бъдеш полезна

ти на всички — тоз труд е нахалост.

3710 Туй дължи се на твоята вялост.

Помисли си, че всеки тогава,

щом показваш се тъй мекушава,

ще те смята за доста страхлива.

Не бъди чак така доверчива.“

3715 Заговори й Страх на свой ред:

„Ти, Опасност, до стария плет,

вместо зорко за всичко да бдиш,

май почти непрекъснато спиш.

И ще бъде действително жалко,

3720 ако ти разгневиш още малко

Ревност… Груба е тя и жестока

и със ярост и теб ще нахока.

Ето днес и със Срам тя се скара

и със свойте заплахи накара

3725 Добър Прием оттук да избяга.

Тя закле се, че него веднага

ще изпрати в далечен затвор.

Аз се питам как тъй в твоя взор

вече липсва предишната стръв.

3730 Щом смирила си своята кръв,

не мисли, че това е похвално.

И ти също ще свършиш печално,

ако Ревност и тебе нарочи.“

И Опасност едва не подскочи:

3735 в миг съвзе се, косите разтърси,

поглед стрелна и вежди навъси

и ядосана, яростна, злобна,

им показа на що е способна:

„Щом аз нищо не струвам за вас,

3740 ще изпитате моя див бяс.

Ако с този свой дълг не умея

да се справя, защо да живея?

Нека жива ме в огън пекат,

ако някой пак влезе в тоз кът.

3745 От яд мойто сърце ще се спука,

че проникнал е чужд човек тука.

Щом съм аз причинила разкол,

нека бъда набита на кол.

А от двама ви вече разбрах,

3750 че нехайна и глупава бях.

Давам дума — не ще я погазя —

това прелестно място да пазя.

Ако някой пак тук се навре

и го хвана, далеч по-добре

3755 е да бяга чак в Павия той.

Пък ще видим насетне тук кой

ще посмее, дордето съм жива,

да рече, че била съм страхлива.“

В този миг се Опасност изправи,

3760 взе тояга в ръцете си здрави

и в яда си, съвсем настървено,

из туй място, със плет оградено,

тя започна да търси, да души

с цел тук всеки отвор да запуши.

3765 В нея бързо настъпи промяна:

от такъв яд бе тя обладана,

че едва ли е друг път била

чак така разярена и зла.

А на мене тъй мъчно ми стана —

3770 вредом тегнеше строга забрана,

нямах достъп до свежите рози.

И усещах как болка ме гложди,

че Добър Прием беше сърдит.

Разтреперан, с отчаян, плах вид

3775 осъзнах как заплахата прежна

ме отделя от розата нежна.

А онази целувка гореща

стори тъй, че душата да сеща

един сладостен, чуден балсам.

3780 От това не припаднах едвам.

Как сърцето ми беше богато

с този прелестен мирис! Когато

пак ми минеше тази идея,

че не трябва да мисля за нея,

3785 предпочитах да бях аз умрял.

Как болеех, че бях я видял,

помирисал, целунал, а вече

щях да бъда от нея далече.

С колко мъка се питах дали

3790 Амур мене не ще съжали.

Веднъж вкусил от тоз аромат,

аз усещах в душата си жад,

от която изгарях и страдах.

В отчаяние пълно изпадах:

3705 щяха сълзите пак да текат,

да ме тръпки студени тресат,

щях да имам страдания още

през безсънните тягостни нощи,

щях да пъшкам под страшния гнет.

3800 Зъл Език нека бъде проклет

за това, че със свойте злини

помрачи ми младежките дни.

А сега ще разкажа подробно

как във плен на съмнение злобно

3805 Ревност своята чест защити.

Тя почука на всички врати

и събра изкопчии, зидари.

Изкопчиите тя натовари

да направят край розите ров.

3810 И когато той беше готов,

щедро Ревност ги възнагради.

На зидарите тя нареди

да издигнат от всички страни

с дялан камък високи стени.

3815 Те започваха още от рова

върху здравата скална основа —

по сто разтега тя ги направи.

С цел да бъдат те още по-здрави,

бяха доста добре укрепени,

3820 а пък в горната част постеснени.

Редом кула до кула стърчаха,

от най-здрав дялан камък те бяха.

След това построи тя в ъглите

други четири кули. Стените

3825 им не можеше никой събори.

Не се виждаха много отвори —

само четири. Всички поред

бяха с тежки врати. Таз отпред

беше доста солидна направа,

3830 та отпор ефикасен да дава.

Бяха другите две от страните

и едната отзад. Тези трите

също бяха солидни и всяка

спряла би стенобойна атака.

3835 Обковани със здрави решетки,

те объркваха вражите сметки,

та щом някой проникне до тука,

да не може да найде пролука.

След това на градежа в средата

3840 най-добрите зидари в страната

построиха внушителна кула.

Тя наистина бе се прочула

с туй, че беше красива, висока

и в основата доста широка.

3845 С вар гасена, с оцет в хоросана,

крепостта още по-здрава стана.

Всеки блок в тази сграда огромна

бе докаран от каменоломна

и по-твърд бе дори от гранит.

3850 Тя бе просто разкошна на вид:

вътре — много добре подредена,

а от външната част — обкръжена

със защитна стена. До стената,

засадени нагъсто в лехата,

3855 многобройните рози цъфтяха.

И за всичко туй най-зорко бдяха

катапулти добре заредени,

арбалети, така пригодени,

че не би им врагът устоял.

3860 Как ли някой човек би посмял

да отиде до розите сам,

щом подобен ров вижда се там?

А оттатък пък друга преграда

би попречила той да напада.

3865 И на кон дори никакъв враг

не би стигнал до кулата чак.

Който дръзнел оттатък да мине,

още в този ров щял да загине.

Пак от Ревност било наредено

3870 да е всичко с войска оградено.

Там Опасност принудена беше

да стои и тя ключа държеше

на вратата от изток. Повика

тя във своя стан трийсет войника.

3875 И Срам също изпратен бе тук,

за да пази вратата от юг.

С убеденост във опита свой

войска доста събрал бе и той

и тя заповед чакаше там.

3880 Страх не беше на поста си сам —

от войска бе и той придружен.

Макар зимният вятър студен

да бушуваше, без да престава,

Страх стоеше пред кулата здрава.

3885 Но не би много сигурен бил,

ако той не си беше снабдил

със ключалка вратата. Тъй рядко

и наистина много за кратко

я отваряше. Само да чуе,

3890 че се северен вятър надуе,

че щурче скочи в сухата шума,

и той губеше ума и дума.

Зъл Език (дано Бог прокълне го!)

бе на задния вход. Редом с него

3895 от Нормандия бяха довели

за подкрепа наемници смели.

Той и другите порти следеше,

а пък нощем, преди да заспеше,

щом обходеше всичко навред,

3900 натъкмяваше своя тромпет

или рог. Някой път от стената

се разнасяше бодро свирнята

на добри корнуолски гайдари,

а пък друг път мелодии стари

3905 често аз съм го чувал да пее

и да казва, че днес не живее

ни една жена примерна, честна,

че такава не му е известна.

„Знай, жената изпада в захлас,

3910 споменеш ли й само за сласт —

ту порочна е, ту е свадлива,

ту е глупава, ту е бъбрива

и по цял ден се всяка гримира.

Жена свястна се трудно намира.“

3915 Зъл Език не пестеше словата,

щом решил бе да черни жената.

Дано Ревност не види бял свят

затова, че обзета от яд,

бе събрала приятели свои

3920 да направи от тях часовои.

Най-отгоре във кулата беше

Добър Прием затворен. Как щеше

да излезе от този зандан,

щом бе вечно под ключ той държан?

3925 Поверен бе на вещица стара

(дано зло да й Господ докара!).

Нито час тя го сам не остави,

да не би лудост той да направи.

Нито с погледи, нито със жест

3930 не я никой излъга до днес.

Всички хитрости бе отгадала.

Като млада тя беше познала

и доброто, и злото, което

ни отрежда Амур за сърцето.

3935 Добър Прием оставаше ням

и обхванат от ужас голям,

да помръдне не смееше даже,

да не би тя за него да каже,

че е лош. Щом го тя настани

3940 между четири хладни стени,

Ревност дъх си пое облекчено.

Нали всичко бе тъй построено,

че да може да властвува в мир.

Ни един негодяй по-подир

3945 не би крал от тез хубави рози.

Та те бяха затворени в този

непристъпен и сигурен замък,

зидан само от дялан бял камък.

И щом спи, и щом нощем будува,

3950 от крадците не се тя страхува.

А пък аз пред стените стоях

и в мъчителни болки горях.

И изглеждах тъй тъжен, унил,

че над мен всеки би се смилил.

3955 Тъй повторно заплащах сега

на Амур за онези блага,

за които дължимото аз

вече дадох. Затуй в този час

и тъгата ми ставаше двойна,

3960 и душата — все по-неспокойна.

За какво да говоря все пак?

Бях подобен на онзи селяк,

който житото хвърля в браздата

и с надежда и радост в душата

3965 гледа как то расте, избуява,

но зърното, уви, не узрява.

Страшен облак излиза в небето,

дъжд и вятър ломят стъбълцето,

преди още то клас да даде.

3970 И селякът се пита къде

да намери прехрана, с която

да изкара до идното лято.

Страх ме беше, че както изглежда,

си оставах без капка надежда.

3975 На Амур аз последвах съвета,

ала вместо отрада несрета

изживях. Това сам споделих

с Добър Прием, в когото открих

другар верен, сърцат, услужлив.

3980 Но не беше Амур отстъпчив

и отне ми той само за час

туй, с което ликувал бих аз.

Съдба също не бе милостива —

жлъч отровна в сърцата тя влива,

3985 а пък после ни милва, ласкае.

Твърде много променлива тя е —

ту се смее, ту с плач те покъртва.

Колелото й тъй се завъртва,

че щом някой отгоре е бил,

3990 той в калта ще затъне унил,

за да бъде пък друг възвисен.

Аз бях вече отритнат, свален…

И стената, и рова видях,

но не можех да мина през тях.

3995 Ето как ме беда сполетя…

Добър Прием в затвор прати тя,

а пък моята роза цъфтеше

в крепостта. А от тях зависеше

ще ли бъда от мъки спасен.

4000 Ако бе благосклонен към мен,

бог Амур би направил така,

че да бъде свободен сега

Добър Прием. А щом той не страда,

и за мене това е отрада.

4005 Добър Прием, приятелю драг,

знам, в затвора си днес и все пак

ти пред Ревност, пред този злодей,

не отстъпвай и нивга недей

я оставя да мисли дори,

4010 че духа ти ще тя покори,

както стори със твоето тяло.

Тя се с теб разпорежда изцяло,

но ти духом бъди като камък,

за да можеш в проклетия замък

4015 да изтраеш докрай — там, където

тъмничар няма власт над сърцето.

Благородство щом в него извира,

в любовта то пред нищо не спира —

ни пред бой, ни пред гняв и омраза.

4020 Ревност с теб се жестока показа,

тя те мъчи, обижда, гнети.

Озлоби се тогава и ти!

А за туй, че надменно се въси,

и без думи към нея яда си

4025 покажи, ако друго не сториш.

Ако ти продължиш да се бориш,

ще остана доволен тогаз.

Но все още страхувам се аз,

че не си ти напълно решен.

4030 Може би те е яд и на мен,

че си днес между тези стени.

Нима твойто сърце ще вини

своя най-мил другар за бедата.

Аз не съм си отварял устата

4035 и не съм казвал дума пред друг.

Та повярвай, за Бога, че тук

мойта участ по-тежка сега е

и от твоята. Никой не знае

колко страдам и ще ли успея

4040 след таз загуба аз да живея.

Тя за мене се тежка оказва

и аз чувствам, че просто ме смазва —

тези мъки на смърт ме обричат.

От онези, които обичат

4045 да завиждат и лъжат — от тях

аз изпитвам действително страх.

Те на всекиго носят вреда,

те желаят и теб, за беда,

да измамят жестоко, коварно

4050 и са вече успели навярно.

Не знам как са нещата сега,

но обзема ме страх и тъга

да не би ти за мен да забравиш

и в беда да ме тука оставиш.

4055 Добър Прием, сега аз се питам

на какво бих могъл да разчитам

един ден, щом случайност нелепа

ме лиши и от твойта подкрепа.

Продължение от Жан дьо Мьон

Ст. 4059-5456: Разумност се връща при Влюбения. Осъжда любовта му. Опасностите, грозящи младите. Възхвала на старостта. Истинското и користолюбивото приятелство. Капризите на Съдба (Фортуна). Богатство и мъдрост. Сребролюбието на търговци, лекари и адвокати. Лихварството.

        Май не си ти към мен вече мил

4060 и очакваш да бъда унил.

Аз унил! Аз да стана за жал!

Такъв никой не ме е видял.

Без Надежда щом аз съществувам,

нищо няма тогава да струвам.

4065 От Амур знам, че тя все ще бди

да не би да изпадна в беди.

Тя човека в беда не оставя,

ала как да се днеска оправя

и как в нея да имам аз вяра,

4070 щом обрича на мъки без мяра

който искрено, честно обича.

Тя го лъже, когато се врича,

уж му само добро обещава,

а пък всъщност му грижи създава.

4075 Боже мой, от това ме е страх.

Много влюбени аз опознах —

те с горещо сърце се надяват

да обичат, но рядко успяват.

Как човек да постъпи, не знае,

4080 а тя сякаш за всичко нехае.

Луд е който се с нея сближава.

Той нерядко излъган остава.

Много влюбени с мъка разбраха,

че от нея измамени бяха.

4085 Тя показва добро намерение

към човек, който взел е решение

да е с нея до сетния час.

За какво я упреквах тогаз?

Знам, че днес тя ми зло не желае,

4090 но душата ми още ридае.

Тя с широко сърце обещава,

но за раните лек ми не дава.

Само вричане тук не помага.

Тя на толкоз беди ме подлага,

4095 че спасителен изход не знам.

Как ми пречат сега Страх и Срам,

и Опасност, и Ревност. Как трови

Зъл Език с клеветите си нови

толкоз хора и с долни брътвежи

4100 ги оплита във своите мрежи.

Те в затвор Добър Прием държат —

натам моите мисли летят.

Ако аз го не видя, тогава

много малко живот ми остава.

4105 Добър Прием е още в тъмница.

А онази противна старица

го държи под надзор, без да мигне,

и не дава той поглед да вдигне

към друг някой. Навярно от днес

4110 ще съм все тъй окаян, злочест.

        Бог Амур — нека всеки го слави! —

на мен четири дара остави.

Но безпомощен аз съм все пак,

че не е с мене Помисъл Благ.

4115 Блага Дума, и нея я няма.

И от Поглед Мил нужда голяма

аз изпитвам. Кълна се, ей Богу,

че ценя тези дарове много,

но с какво ме това утешава,

4120 щом Добър Прием още остава

във затвора, и то без вина,

и го чака смърт? Тази злина

би и мене до гибел довела.

Само личност наистина смела

4125 ще излезе от страшната крепост.

Би било непростима нелепост,

ако той се на мене надява.

Колко глупав излязох тогава

с бог Амур! Съжалявам и днес,

4130 че оказах му толкова чест.

За това е Безделна виновна.

Тя ме тласна към крачка съдбовна,

затова я тъй силно презирам.

Нищо хубаво аз не намирам

4135 в туй, че тя хвана вяра на мен.

Щом човек е от лудост пленен,

не му вярвай, нахокай го даже,

лудостта си преди да покаже.

И аз луд бях, не бях разсъдлив

4140 и не можех да бъда щастлив.

Благосклонно Безделна прие ме,

но защо ли тя толкова време

отдели ми, та аз оттогава

все скърбя. Да, Разумност бе права.

4145 Безразсъден наистина бях,

не послушах я аз и не спрях

да обичам. И тя с пълно право

ме осъди, нахока ме здраво

за туй, дето си бях наумил.

4150 А сега съм измъчен, унил…

Да избия ли всичко това

аз, горкият, от мойта глава

и да стана предател презрян?

Да не съм от Зъл Дух обладан,

4155 та против бог Амур да отида!

Добър Прием с това ще обидя.

Как така него аз ще намразя

и обета си как ще погазя?

Зарад мен в крепостта той е днес

4160 и там страда самотен, злочест.

Той показа учтивост, която

тук е нещо съвсем непознато:

разреши ми да ида напред

и оттатък трънливия плет

4165 да целуна любимия цвят.

Към Амур не изпитвам аз яд,

няма мойта уста без причина

ни Надежда сега да проклина,

ни Безделна. Наистина грях

4170 сторил бих да се вайкам от тях —

добри бяха те с мене тогава.

Какво друго сега ми остава,

освен дните си тук да оплаквам

и с надежда все пак да очаквам,

4175 че Амур някой ден ще се трогне

и че някак на мен ще помогне,

за да имам душевен покой.

Та нали вече каза ми той:

„Щом при мене да служиш приемаш,

4180 знай, че ранг най-висок ще заемаш,

ако имаш достойно държане.

Но това скоро няма да стане!“

Като чух тия думи, разбрах,

че от него обичан аз бях.

4185 Да му служа оставаше само.

Тъй единствено аз милостта му

бих могъл да спечеля, защото

инак сам щях да тегля теглото.

Амур няма вина. До ден-днешен

4190 никой бог не е считан за грешен.

Вина в себе си всъщност намирам,

но, уви, и сега не разбирам

в какво точно се тя заключава.

Нека става каквото ще става,

4195 нека бъде Амур както иска,

нека той ме предпази от риска

или нека ме мене остави

да умра. Няма що да се прави.

Срещу него не бих се аз борил,

4200 пък и кой вместо мен би го сторил?

Щом Амур, който тъй ме терзае,

се смили и все пак пожелае

да ме води по пътя щастлив,

аз ще бъда съвсем търпелив.

4205 Нека той да реши докъде

ще ме бъдният път отведе.

Трудно бих се оправил аз сам.

Какво с мене ще стане, не знам,

но преди този свят да оставя,

4210 ще го моля дано не забравя

Добър Прием — той просто неволно

умъртвил би сърцето ми болно.

Амур, чуй ти сега моя глас,

уморен и безсилен съм аз.

4215 Моят край не е много далече,

дойде време за изповед вече.

Туй сърце е за мен състояние,

с него правя аз днес завещание

на Добър Прием. Виждаш сега,

4220 че лишен съм от други блага.

        И дордето се вайках и креех

под теглото, в което живеех,

и не знаех кой Божи човек

ще ми каже за болките лек,

4225 аз видях, че към мене вървеше

предобрата Разумност. Беше

мойте жалби горчиви дочула

и бе слязла от своята кула.

„Друже мой — заговори ме тя, —

4230 теб не те ли гнети любовта,

не усещаш ли вече досада?

Ти по нейна причина пострада.

Днес не би ли могъл да решиш

по друг някакъв път да вървиш?

4235 Аз те питам добре ли познаваш

господаря, комуто отдаваш

свойте сили. Той плаща ти с гнет.

Денят, в който му даде обет,

бе за теб ден нещастен, позорен.

4240 Луд ли бе, та му стана покорен.

Без да знаеш, ти много избърза

и с Амур се тъй силно обвърза.

Ако бе го отрано познал,

сам не би станал негов васал.

4245 И да беше му станал слуга,

ти не би изтърпял досега,

от такава чест би се отказал

и не би пак в капана му влязъл.

Да не мислиш, че днес го познаваш?“

4250 „Да, госпожо!“ — „Ти мен заблуждаваш!“

„Съвсем не! Той ми каза веднъж:

«Ще си ти най-щастливият мъж,

ако станеш мой верен васал.»“

„Друго нещо не си ли узнал?“

4255 „Не! Той каза ми свойте закони

и се скри, сякаш вихър го гони.

Аз останах объркан, смутен…“

„Зле познаваш го ти според мен.

Чуй добре какъв точно е този,

4260 който с толкова злост те тормози,

че видът ти събужда в мен жал.

Друг несретник не би издържал

под такъв непосилен товар.

Щом над тебе стои господар,

4265 опознай го и в този зандан

не ще бъдеш ти дълго държан.“

„Ех, госпожо — отвърнах тогаз, —

аз съм вече под негова власт

и сърцето ми силно желае

4270 още много за него да знае.“

„Щом сърцето ти тегли натам,

ще ти кажа каквото аз знам

за това, що остава незримо

и което не е обяснимо.

4275 Щом го сам опознаеш прекрасно,

ще ти стане наистина ясно

и което не се опознава,

и което не се научава.

И човекът, отдал си сърцето,

4280 ще проникне в туй нещо, което

като болка до гроб ще го стяга,

ако той не реши да избяга.

Според мен ще е в твой интерес

да развържа аз възела днес

4285 и за странното чувство тогава

ще добиеш най-вярна представа.

        Любовта е мир, пълен с ненавист,

с дружелюбен стремеж и със завист,

срам е тя, но те прави достоен,

4290 тя е страх, в който ти си спокоен,

безизходна и сляпа надежда,

разум, който до лудост довежда,

тя е лудост, ала далновидна,

за удавника — пристан привидна,

4295 скръб е тя, но ти радва сърцето,

тя Харибда[1] е там, сред морето,

под примамлива външност стаена,

тя е слабост, със здраве споена,

тя е здраве, но в болки се мята,

4300 глад е тя при трапеза богата,

задоволство, подклаждащо жажда,

жад, която пиянство поражда,

тя е ситост, но вечно гладува,

тя е радост, която тъгува,

4305 веселба, от която се страда,

сладко зло и горчива наслада,

нежен дъх, ала той задушава,

грях, за който се лесно прощава,

прошка, водеща често до грях,

4310 тя е мъка и радостен смях,

безсърдечност, от милост дошла,

тя игра е, но без правила,

тя е сила съвсем уязвима,

немощ, имаща мощ несравнима

4315 покоряваща тук всичко живо,

постоянство, ала колебливо,

лудост мъдра и мъдрост в полуда,

затвор, в който не срещаш принуда,

успех, който привидно е лесен,

4320 смях, със сълзи горчиви примесен,

изнурителна, тежка отмора,

ад, приятен за грешните хора,

рай, изпълнен със мъки и смут,

пролет, носеща зимния студ,

4325 молец, който плата не подбира

и прояжда каквото намира.

Човек може по род да е знатен,

да е дързък или деликатен,

да е мъдър, безстрашен, кален

4330 или с други достойнства дарен —

Любовта е над всичко. Светът

все така си върви в този път.

Господ всички въвежда в заблуда —

освен тези, които почуда

4335 предизвикват със скверност и грях.

Затуй Гений[2] отлъчи ги тях.

И вредят на самата Природа,

и омразни са те на народа.

Но кой днеска за редно ще сметне

4340 всички тъй да обичат, че сетне

да са клети, нещастни, болнави?

Любовта им на луди ги прави.

Ако иска да бъде спасен

от любовни тегла, според мен

4345 най-добре е да бяга човек

от това няма по-добър лек.

Ако ти не възпреш Любовта,

ще ти мъти безспир мисълта:

щом я търсиш, тя идва веднага,

4350 ако бягаш, сама от теб бяга.“

        Безполезен урок — за това

похаби тя не малко слова.

„Днес, госпожо — й рекох припряно,

зная колкото знаех по-рано.

4355 От Любов аз не ще се спася.

Но дордето ви слушах гласа,

чух неясни слова, а от тях

почти нищичко и не разбрах.

Да, запомних добре всяко слово,

4360 всичко бих преповторил отново,

уверявам ви даже, че знам

и на друг да го точно предам,

но на мене това не помага.

Любовта според вас предполага

4365 както упреци, тъй и похвали,

но за нея до днеска едва ли

дефиниция някой е дал.

А туй именно аз бих желал.“

„Чуй тогава — отвърна ми тя —

4370 точно как виждам аз Любовта.

Мисълта тя на мъки подлага

и мъжа, и жената засяга,

щом са те от копнеж обладани.

Те си чувстват сърцата огряни

4375 от любовния пламък в очите,

който страстно подтиква душите

към целувки и плътска наслада.

Знай, че никаква друга отрада

един влюбен не чака — освен

4380 на любовния блян да е в плен.

И не се грижи той поначало

какъв «плод» това чувство би дало.

Търси той удоволствие скрито

в любовта. Има хора, които

4385 ненавиждат подобна любов.

Уж ги мами сърдечният зов,

а с жените се те подиграват

и какво ли не им обещават;

ала всъщност със думи лъжливи

4390 съблазняват жени доверчиви —

с тях си те утоляват страстта

и така си постигат целта.

Друг морал за тях днеска важи —

вместо лъган да бъдеш, лъжи

4345 и добре запомни, че в борбата

няма как да стоиш по средата.

Ще добавя, от друга страна,

че щом някой мъж спи със жена,

нека търси той случай удобен,

4410 за да може във своя подобен

да се сам прероди. В този път

открай време вървял е светът.

Щом родителят вече старее,

за да може родът да живее,

4405 по природен закон синовете

подновяват и те родовете.

И на тях не им никак дотяга

това дело. Природа тук влага

и ищах, и примамлива сласт.

4410 Затова то се върши със страст.

Ако няма наслада, едва ли

всички биха играта играли.

Тук е вложено много умение

от Природа — с добро намерение

4415 тя ни тласка към свойта цел близка.

Всеки днес удоволствие иска.

Който търси наслади, забава,

той безумно на тях се отдава

и приема за свой господар

4420 един лош и безпринципен цар —

тъкмо тук злото почва намира.

Цицерон на въпроса се спира

във един трактат[3] доста известен.

Той вини с тон напълно уместен

4425 Младост — тя днес подлага душата

и плътта на мъжа и жената

на безбройни жестоки тегла.

По-добро тя не би и могла

да направи: човек си строшава

4430 някой крайник и хром си остава

или пък безчести своя род.

Ще живееш разгулен живот,

ще попаднеш във лоша среда,

ще вървиш по опасна следа,

4435 щом и в теб луда младост напира.

А човек и друг изход намира:

свободата си щом не цени,

между четири голи стени

в манастира затваря се той

4440 и си мисли, че става герой,

щом пред Бога обети поеме.

Ала смазан под тежкото бреме,

натъжен, че е станал монах,

той си тръгва… А друг пък от страх

1445 и от срам в манастира остава —

той живота си там изживява

и в несрета смъртта си дочаква.

Ще го чуеш как често оплаква

свободата си свидна… Или,

4450 ако Бог се над него смили,

той забравя съвсем за бедите

и в покорство минават му дните.

Младост все към безумство те кара,

тя излага човек на поквара

4455 и подмамван от пъклена сласт,

като губи над себе си власт,

на кавгите поддава се той

и не вижда по цял ден покой.

На каква орисия нелека

4460 Младост днес е обрекла човека,

който търси насладите само!

Те обсебвал ума и плътта му.

Младост тук много сили полага

и на всички пороци помага,

4465 сякаш само едно й се нрави —

все злини на човека да прави.

Само Старост държи се добре.

Нека всеки това разбере,

пък и старите хора да пита,

4470 че и те в младостта си насита

не са имали… Колко беди

са ги дебнели тях по-преди!

Колко лудости те са сторили,

та на стари години без сили

4475 са останали! Колко нерадост

след една невъздържана младост!

Старост по-добър край им вещае —

най-добрата им спътница тя е

и те с нея по правия път

4480 до самата си смърт ще вървят.

Ала кой ли с добро й отвръща?

Кой я с грижи и обич обгръща?

Кой би сметнал, че вече е време

Старост в своя дом да приеме?

4485 Не желае човек да старее,

дълго иска той млад да живее…

Някой път, щом не спи през нощта,

той си спомня безбройни неща

от живота… Тогава самият

4490 вижда как не една лудория

е направил и става му чудно,

че не му е било никак трудно

да го стори без срам и без страх.

И дори ако той е бил плах,

4495 е успявал в младежките дни

да избяга от много злини,

да се пази от удари груби,

пък и своя имот да не губи.

Всеки Младост сега възхвалява,

4500 по къде точно тя обитава?

Тя е днес на Наслада придворна

и е в нейната свита покорна.

И макар че е в своя разцвет,

тя не може от тежкия гнет

4505 да избяга и винаги ходи

там, където Наслада я води.

На насладите Младост всецяло

се отдава — и с дух, и със тяло.

А сега ще научиш къде е

4510 това място, където живее

Старост. Там ще трябва веднага

да отидеш. Недей го отлага,

да не би, докато си тъй млад,

в свойта изба сред мрак и сред хлад

4515 Смърт да хвърли и теб като в пъкъл.

Под надзора на Болка и Мъка

Старост там е държана най-строго.

Тя е страдала толкова много,

че накрая желае самата

4520 да си каже открито вината.

Но е късно… С коса посребряла,

тя се чувства отслабнала, вяла,

убеждава се все по-дълбоко,

че е лъгана твърде жестоко

4525 в младостта си и времето златно,

пък и своя живот безвъзвратно

и безцелно е тъй похабила.

Все така тя ще бъде унила,

ако в дните на болка най-тежка

4530 не намери подкрепа човешка

или прошка за прежния грях.

Мъки, болки! Ще трябва през тях,

с добро — давайки мило за драго —

да достигне до висшето благо,

4535 от което по цели години

Младост все настрани нас държи ни.

Така бързо денят й залязва,

че тя даже не го забелязва.

Но каквото в живота да става,

4540 любовта само щастие дава.

Ще е нужно жената, мъжът,

като знаят какъв е плодът,

да го търсят. И тъкмо тогава

и върховна наслада, и слава

4545 всеки може да има. Аз зная

жени, дето съвсем не желаят

да са бременни. Щом пък заченат,

не се сърдят, не плачат, не стенат.

И макар да е тежко туй бреме,

4550 чуваш само от време на време

как избухват в несдържан, луд смях,

но от Срам не изпитват те страх.

Щом и тебе плени любовта,

ти не ще устоиш на страстта.

4555 Изключение правят жените,

над които власт имат парите.

За пари само те се отдават

и за срам тъй пред хората стават.

Кой ли мъж би се влюбил тогава

4560 в жена, щом като тя се продава?

Щом си тялото живо одира,

какво хубаво в него намира?

Който вярва в жената, когато

уж с целувки и ласки богато

4565 го дарява и уж му се врича,

че единствено него обича,

според мене той лъже се сам

и пред другите става за срам.

Нима може в такова създание

4570 да намери мъжът упование?

И нима обич тя заслужава?

Пък и как ще я той уважава,

щом тя гледа какво да заграби?

Аз не казвам, че всяка жена би

4575 тъй постъпила. Не че не бива

да си сложи тя брошка красива

или накит изящен, дарен

от любимия мъж. Според мен,

ако тя ги сама пожелае,

4580 на безчестие признак това е.

На свой ред и жената дори

би могла мъжа с дар да дари —

тъй по-здраво ще свърже сърцата

и в едно ще ги тя запечата.

4585 Но не смятай, че аз бих желала

между тях да настъпи раздяла.

Нека заедно все да вървят

със достойнство по общия път!

Нека нивга сърдечния зов

4590 не превръщат в лудешка любов!

Нека те заглушат алчността,

дето трови безспир любовта

обич в чисти сърца се заражда.

Нито с дар, нито с чувствена жажда

4595 ти не можеш да властвуваш там.

Но щом лумне любовният плам,

той подбужда душата за ласка

и към плътска наслада те тласка.

Ти за своята роза копнееш

4600 и днес други мечти не лелееш.

По от теб тя е още далече

и това те измъчва, човече.

Ти прие бог Амур, но нали

той донесе ти само беди!

4605 Как държиш такъв гост в своя дом?

Изгони го завинаги, щом

като пречи напред да вървиш!

Защо все още ти го търпиш?

Който чак до забрава обича,

4610 на горчиви тегла се обрича.

Може би ще го сам проумееш

едва след като ти пропилееш

младостта си и грохнеш от скръб,

със превит от неволите гръб.

4615 Ако ти от Амур се спасиш,

ще се случва все пак да скърбиш,

че не си по-свободно живял,

че си толкова дни пропилял.

Но дали, от любов обладан,

4620 ще излезеш от този капан,

в който сам се погубваш изцяло —

губиш време, имот, дух и тяло?“

        Много труд всъщност тя изхаби.

По Амур бе нащрек да не би

4625 с нещо тя любовта да възпре.

Аз самият разбирах добре

какво иска Разумност сега,

ала бях на Амур под властта —

мойта мисъл той будна държеше,

4630 непреклонен владетел там беше,

бе ми взел под закрила сърцето

и бдеше над него. Туй, което

бе изрекла Разумност дотука

като умна и строга поука,

4635 през едното ухо във главата

ми бе влязло, но сякаш с лопата

той през другото всичко изкара.

Тя, наместо с надежда и вяра,

ми изпълни душата със злоба.

4640 „Вие явно сте странна особа

й отвърнах съвсем раздразнен. —

Какво искате точно от мен?

От любов ли сега да се пазя

и далечни и ближни да мразя?

4645 Докато съм на белия свят,

как да гледам на хората с яд?

Та това би било смъртен грях.

По-добре аз мошеник да бях!

Да обичам или да презирам

4650 между двете ли все да избирам?

Ако хората мразя, тогаз

само загуба имал бих аз.

Обеднява човек от враждите.

Вие мъдри съвети редите,

4655 а защо според вас трябва вече

да стоя от Амур надалече?

Аз не съм нито луд, нито глух.

Но освен туй, доколкото чух,

и за друга любов дума стана —

4660 тя не беше от вас порицана.

За каква любов тук се касае?

Този, който не ще и да знае

с колко вида любов е дарил

Бог човека, той глупав би бил.

4665 А аз искам да зная все пак.“

„Друже — рече тя, — ти си глупак,

щом не вслуша се в мене до днес.

Аз съветвах те в твой интерес

и пак искам това да повторя.

4670 Чуй добре как ще ти отговоря

на въпроса. Доколкото знам,

освен оня мъчителен плам,

който твоя разсъдък помъти

и направи печален деня ти,

4675 по света любовта е позната

в много други прояви. Едната

е Приятелство. Щом като двама,

обладани от щедрост голяма,

се сближат и счетат, че е нужно

4680 да живеят един с друг задружно,

общи стават тогава благата.

Те избягват раздора, кавгата,

не се водят от сметки дребнави

и не стигат до долни разправи.

4685 Те един за друг грижи полагат,

един другиму те си помагат

всеотдайно… Не струва умът,

щом те води по пагубен път.

Няма никога спор между тях,

4690 те споделят си всичко без страх,

че била би възможна измяна.

Тайна те не държат премълчана.

За такава любов е достоен

само който е твърд и спокоен

4695 и не е на съдбата васал.

Щом с такъв човек ти си се сбрал,

и бедняк да е той, и богат,

ще го считаш за истински брат.

А когато го зло сполети,

4700 помогни му, недей чака ти

за подкрепа смирено да моли.

Ако дар ще даряваш, защо ли

да те молят? Тогаз за какво си,

щом приятеля караш да проси?

4705 Всеки честен човек се потиска,

ако някому помощ ще иска.

Той изглежда угрижен и плах,

сякаш сторил е някакъв грях.

От съмнение той обладан е

4710 да не би неразбран да остане.

Който дълго с другар е живял,

както радост, така и печал

изповядва пред него тогава

и дори не се никак стеснява

4715 да признае какво го терзае.

Както казах ти вече, другар е

този, от когото можеш без свян

да получиш подарък желан.

Ако твоята тайна научи,

4720 той, каквото и ще да се случи,

ще я пази. Той знае дали

да си сдържа езика, или

за другаря си реч да отвори.

А глупакът все нещо говори…

4725 Знай, че ближният, без да отлага,

прави всичко със цел да помага

и дори по-доволен остава,

сравнен с този, комуто дарява.

Щом не стори добро някой ден,

4730 ще се чувства той по-притеснен

от човека, търпящ нищета —

така силна е тук любовта.

От приятеля чакай поддръжка —

щом тъжиш ти, и той с тебе пъшка,

4735 щом ликуваш, и той засиява,

ако обич сърната сближава.

Цицерон твърди в своя трактат[4],

че по стар обичай всепризнат

от приятел да искаш с лесно,

4740 помежду ви щом всичко е честно.

А и ти трябва, щом се налага,

да помогнеш на него веднага,

щом отправя молба приемлива.

Отстъпление тука не бива

4745 да се прави, освен щом смъртта

го заплашва или щом честта

му погазват. На всеки човек

ще се търси за болката лек,

без да гледаме ред и закон

4750 както писал е сам Цицерон.

Дар щом идва от дружеска длан,

той не бива да бъде презрян.

Любовта, за която говоря,

е добра и аз мога да сторя

4755 тъй, че ти да й бъдеш подвластен.

А към другата пък безучастен

се показвай, пази се, че тя

тласка всеки човек към смъртта.

        И за трета любов подобава

4760 да говоря, но тя заслужава

спорел, мене съд строг и суров

И тя също се казва любов,

ала властвува само в сърцата,

дето търсят за всичко отплата.

4765 Тази обич тъй слаба изглежда,

че човекът изгубва надежда,

ако няма от нея изгоди.

До добро лази обич не води.

Как в любов ще се искрено вричаш,

4770 ако хората ти не обичаш,

ако само облаги желаеш

и коварно човека ласкаеш?

С тази обич Съдба ни дарява.

Неминуемо тя избледнява,

4775 така както помръква Луната,

ако сянка й хвърли Земята.

Щом излезе от гъстия мрак

и застане пред Слънцето пак,

ще я видим, че просто за мис

4780 тя възвръща си светлия лик.

Но с такава любов да живееш

ще рече на луна да се грееш.

А щом в дни на живот без утеха

Бедност сложи си вехтата дреха

4785 и богатството спре да блести,

умърлушена виждаш я ти.

Ако лъсне богатството пак,

тя ще грейне подобно варак.

Тази обич в разкош разцъфтява,

4790 а пък в бедност съвсем излинява.

        Любовта, за която говоря,

радва само заможните хора,

дето вечно за чуждо ламтят

и за нищо не ще се простят

4795 с тези свои пороци и нрави,

със които и Алчност се слави.

Богаташ, който искрено смята,

че към него с любов във сърцата

се отнасят, е кръгъл глупак.

4800 И аз питам се все още как

тази истина той не прозира

и дали вече сам не разбира,

че от пуяк по-глупав изглежда,

като храни подобна надежда.

4805 Ако имаш приятели, знай,

че дължиш им ти обич без край.

А богатият как да обича!

На богатството той се обрича

и го пази със стръв от очите

4810 на най-близките хора, дори те

да живеят без дом, в нищета.

И така… чак дордето смъртта

с шепа пръст му запълни устата.

Той не би си пожалил главата

4815 за богатство. Не питай дали

с други хора имот той дели!

Цял живот егоист си остава.

Как в сърцето му може тогава

всеотдайна любов да вирее,

4820 щом за ближен човек не милее.

А той знае що върши и вярва,

че нормално си дните прекарва.

Който никому обич не дава,

порицание той заслужава.

4825         Ти не знаеш, тъй както изглежда,

каква обич Съдба ни отрежда.

Затова чуй от мен нещо чудно!

Може би възприел би го трудно,

ала истина в него се крие.

4830 И от книгите знаем го ние[5].

Не един човек вече разбира,

че е злата Съдба по-добра

от онази, която уж вяра

вдъхва в нас. В тази истина стара

4835 щом не вярваш, със факти тогава

ще докажа доколко съм права.

Най-напред запомни мисълта ми,

че добрата Съдба все ви мами.

Всички кърми ви тя като майка,

4840 но за кой ли се грижи и вайка?

Справедлива се пише, когато

ви дарява с имот и със злато,

и със титли, и с почести разни,

и с безброй още други съблазни.

4845 Уж увереност тя обещава,

а човек все тъй слаб си остава.

Всъщност тя с празна слава го храни

и наред с други хора избрани

с колелото си тя го въздига.

4850 А това според него му стига

за голям господин да се смята

и да мисли, че тя на земята

вече нивга не ще го свали.

Той се вижда щастлив: та нали,

4855 ограден от другари безброй,

все по-сигурно чувства се той,

като гледа как те се въртят

покрай него и как се тълпят

да възнасят достойнствата лични,

4860 да предлагат услуги различни,

как те всички за него милеят

и кръвта си дори ще пролеят,

за да бъде от зло защитен.

Всеки тук би му бил подчинен,

4865 би вървял цял живот подир него,

дето земният път отведе го.

И замаян от всичко това,

слуша той раболепни слова,

вярва в празни ласкателства, в глуми,

4870 сякаш туй са евангелски думи.

Щом се случи богатството свое

да загубиш, ще видиш какво е

ранга твой, а не теб да ценят.

Всички почват от теб да странят —

4875 от стотина приятелства стари

на роднини и близки другари

да останеш с едно, пак бъди

благодарен на Бога. Съди

сам доколко Съдба е лукава —

4880 тя духа и ума завладява,

тя човека държи в нищета

и му мъти безспир мисълта.

Тя е много превратна, защото

завърти ли с ръка колелото,

4885 тези, що са били на върха,

се търкулват в калта и праха.

Грижи мащенски тя ще положи

и болезнен компрес ще им сложи

от мизерия, бедност и глад.

4890 Тази, дето пред целия свят

вечно все за добра се изкарва,

в нея никой не иска да вярва:

уж била с благосклонност пропита,

а на нея не можеш разчита.

4895 Щом изгубиш парите, имота,

сметка даваш си ти с неохота,

че и който в другарство се врича,

от сърце и душа не обича.

Тези, дето почитат разкоша,

4900 като знаят съдбата ти лоша,

във неволя теб сам ще оставят

и ще гледат и зло да ти правят.

Ти стоиш обеднял в своя дом,

а те само злословят и щом

4905 тръгнат вред по широкия свят,

все за тебе със злоба и яд

те говорят безспир и дори

безогледно те всеки кори.

Даже този, с когото си бил

4910 доста щедър, не би се свенил

да твърди, че за него все пак

си оставаш ти кръгъл глупак.

Кой ли днес с добродетелен жест

те зачита, щом ти си злочест?

4915 С благородство приятелят само

ще остане до твоето рамо —

не от порив към ранг и богатство,

а от искрено, истинско братство.

За теб той е опора голяма

4920 и Съдба в любовта му пръст няма.

Неизменно той теб ще обича.

Човек дружбата с меч не съсича…

Защо меч срещу нея да вдига,

като знае, че нему му стига

4925 с горделивост и долна измяна,

с гневен укор и злост невидяна,

с ругатни и нападки глупешки

да отвори в теб рани най-тежки.

Те нанасят такава вреда,

4930 че от дружбата даже следа

не остава. Не знам по-скъп дар

от добрия и предан другар.

И за всеки ще бъде отрада,

ако срещне един на хиляда.

4935 За такова другарство в живота

човек би си пожертвал имота.

И макар че с имот се добрува,

той пред дружбата нищо не струва.

Щом с приятел живееш задружно,

4940 друго благо не ще ти е нужно.

        Ако злата Съдба налети

върху тебе, ще видиш как ти

чрез бедите, които ти носи,

изяснил би си много въпроси.

4945 Тя с приятели нови те среща

и в другарството всеки усеща,

че в живота му то ще остане

най-доброто, най-свидно имане.

Знай, неволята носи утеха

1950 по-голяма дори от успеха!

От доволство човек оглупява,

а чрез труд се на ум научава.

Ако някой нещастник успее

между хората сам да отсее

4955 кой добър и кой лош е, едва ли

толкоз грижи му биха създали.

Ако можел е той да познава

кой какъв е в живота, тогава

всичко жертвал би сам в този свят,

4960 докато с бил още богат,

докато е бил щедро даряван

и високо по ранг оценяван.

Ако той е това проумял,

не би стигнал до този си хал.

4965 От Съдба, макар тя да ни бие,

научаваме повече ние.

А богатството носи заблуди

и нормалните прави на луди.

Няма то по-заможен да стори

4970 онзи, който в сандък го затвори.

Ако малко имане ти стига,

до богатия то те въздига.

Който има една крина мливо,

той живее дори по-щастливо

4975 от тоз, който го кара с коли.

Ще ти кажа защо: та нали

богаташът търговец е също

и на него е много присъщо

да е жертва на пагубна страст —

4980 тя гризе го тъй час подир час,

за да трупа пари на грамада.

И той нивга не спира да страда —

иска все да прибавя към купа,

ала колкото и да натрупа,

4985 все е с поглед към чуждото впит.

А човек би могъл да е сит,

щом си има храна на софрата

и се радва на своята плата

и на хляба, спечелен със пот.

4990 Ако той не ламти за имот,

и да няма излишен петак,

си остава доволен все пак,

че се храни с каквото обича

и се с дрехи прилични облича.

4995 Ако болест свали го в кревата

и безвкусна му стане храната,

съвсем трезво си казва, без горест,

че и без да е сит, тази болест

ще отмине, че нищо опасно

5000 в това няма. За всеки е ясно,

че коричка хляб може да стигне

от постелята болен да вдигне.

Ако пък болестта му наложи

да се грижат за него, той може

5005 да отиде и в болница даже —

помощ там да му някой окаже.

Но от страх да не би от теглото

повален да се види в леглото,

той скатава ей тъй настрани

5010 пари бели за черните дни.

Ако той не е нищо спестил,

преди още студът да е свил,

преди още от глад да умре,

ще счете, че е май по-добре,

5015 ако по-рано дойде му края,

та по-рано да иде във рая.

Щом настъпи фаталният ден,

там ще има той кът отреден.

В «Златни стихове» сам Питагор[6]

5020 дава много достоен отпор

на безверните. Тази му книга

до завиден престиж го издига.

«Щом духът на възбог полети,

от плътта отделен, тогаз ти,

5025 изоставил човешкия род,

ще живееш божествен живот.»

Според мен човек глупав е, щом

вижда тук, на земята, свой дом.

Не, земята не ни е домът!

5030 И това го отците четат

на Боеций в трактата прочут

«За утехата»[7]. С повечко труд

то могло би да бъде известно

и на други. Затуй е уместно

5035 в наш превод да бъде видяно,

за да стане от всички разбрано.

Този, който добре преживява

с това, дето му рентата дава,

и към чуждото няма ищах,

5040 той не се чувства клет сиромах.

Както с право твърдят мъдреците,

и в бедняшкия дом, и в дворците

не е никой злочест на земята,

ако сам за такъв не се смята.

5045 На площад «Грев»[8] се срещат носачи

на чували. Туй още не значи,

че товарът в душата тежи.

Виж, че никой от тях не тъжи:

едни скачат, а други танцуват

5050 и от «Сен Марсел»[9] дроб си купуват.

За богатства съвсем не ламтят,

а пък в кръчмата щом се вестят,

всеки спастрен петак се пропива.

И отново гърбът се превива

5055 под чували, от прах потъмнели —

с честен труд тъй се хлябът печели.

Те се радват, че без да крадат,

на софрата с наслада ядат,

и във кръчмата после се връщат

5060 пълни чаши с вино да обръщат.

Който бъде от малко доволен,

ще живее живот най-охолен.

От имотен лихвар по-честит

е човекът, когато е сит.

5065 Нима може лихварят в тоз свят

да се чувства доволен, богат?

Той е беден и алчен, той страда,

че не всичко на него се пада.

Аз не знам кой е прав, кой е крив,

5070 но не срещнах търговец щастлив.

Той е пленник на пагубна страст,

той гори за имот и за власт,

все не стига му туй, дето има,

много често луд страх го обзима

5075 да не би своя пай да затрие.

Пък и трудно могъл би да скрие

своя толкова силен стремеж

да е негова чуждата вещ.

Във главата си сам е втълпил,

5080 че би цялата Сена изпил,

и изобщо си няма представа,

че все толкоз вода ще остава:

по е жаден, щом повече пие.

Докато да се с нещо сдобие,

5085 той от пъклена страст е обзет,

а пък тя е мъчение, гнет,

тя е зло, от което примира,

тя е битка, която раздира.

Адвокати и лекари също

5090 са обзети от чувство могъщо —

чрез наука богатство накуп

да натрупат. На същия клуп

те увисват. Монетата златна

е за всички тях доста приятна.

5095 Един доктор при преглед на болен,

щом получи стотак, е доволен.

Адвокатът пък иска хиляда,

че дори и по-крупна награда.

Всички в страст за печалба горят.

5100 Теолозите вредом сноват

и умереност уж проповядват,

а на чест и богатство се радват.

Знай, измамникът мами се сам.

Проповедникът става за срам,

5105 щом за други уж грижи полага,

а пък всъщност се само излага.

Една проповед нищо не струва,

щом чрез нея човек се преструва,

че цели доброта да събуди,

5110 а пък има нечисти подбуди.

Проповедникът тъй поучава,

че сам той да се радва на слава.

        Идва ред да разкажа сега

за онези, които с блага

5115 се затрупват и никой от тях

не изпитва ни обич, ни страх

спрямо Бога. Те често заграбват

дори вещи, които не трябват,

а бездомните в същия град

5120 от студ мръзнат и гинат от глад.

Господ Бог, Който всичко следи,

отредил е три страшни беди

за човека, ламтящ цял живот

да натрупва пари и имот:

5125 той със мъка и пот ги събира;

той дори нито миг няма мира

да ги пази; той страда, защото

ги изгубва подир опелото.

А за жалост тъй винаги става.

5130 Този факт според мен потвърждава,

че не стига любов на земята.

Ако вред любовта бе позната,

ако всеки е обич видял,

кой ли би се на злото поддал.

5135 Ако някой, без много да чака,

милостиня даде на бедняка,

ако заем без лихва той може

на един сиромах да предложи,

ако бедният сам превъзмогне

5140 леността си и сам си помогне,

не ще бъде човек в този свят

ни нуждаещ се, ни свръхбогат.

Но за хората май не е важна

любовта — тя е вече продажна,

5145 тя човека настойчиво учи

как облага и дар да получи.

Колко жалко, че днес за пари

се продават жените дори!

От Измама и злото дошло е.

5150 Туй, което всеобщо било е,

тя направи го частно да стане,

алчност всеки човек да обхване,

да смени той съвсем доброволно

свободата за робство най-долно

5155 и да стане слуга на парите,

що държи тайно някъде скрити.

Не той тях, а те него държат,

щом върви по такъв жалък път.

Той е низка, окаяна твар,

5160 щом парите си свой господар

е направил и щом не разбира,

че не трябва накуп да ги сбира,

да ги крие по разните дупки,

вместо с тях да се правят покупки.

5165 С настървение той ги спестява,

не ги харчи, на друг ги не дава

и забравя, че те ще изчезнат

като в тъмна, неведома бездна,

щом смъртта ненадейно го свари.

5170 А след този миг, който превари,

ще ги харчи без сметка докрай,

без да каже на някой «сполай!».

Пък и всеки богат се съмнява

ще успее ли чак дотогава

5175 да ги има. Трепери той в страх

да не би да остане без тях.

За богатство които ламтят,

на самото богатство вредят:

та то трябва да върши услуга,

5180 от едната кесия във друга

да минава без лихвен облог.

За добро нали дал го е Бог —

да се ползва от всички, които

имат нужда, а не да е скрито.

5185 На богатството най подобава

от ръка във ръка да минава.

И понеже му пречат, то често

с мъст отвръща и прави злочесто

господарското алчно сърце —

5190 ще речеш, че души го с ръце,

че три меча във него забива:

то със мъка и труд се добива

в това виждам аз първия меч;

и за втория тук стана реч —

5195 той е страх, той душите сковава

и ни никога мира не дава

да не би да ни някой ограби,

той ни прави и жалки, и слаби;

а пък третият меч е тъгата,

5200 че смъртта ни разделя с благата.

Както казах, аз вярвам дълбоко,

че тук всички се лъжат жестоко.

А Богатство, надменно и властно,

като строг самодържец, пристрастно

5205 отмъщава им с твърда ръка.

То ги гледа спокойно сега

и ги кара да страдат безспир,

без да знаят душите им мир.

То в покорство ги всички държи

5210 и товарът му тъй им тежи,

че те пъшкат под най-тежък гнет

и понасят неволи безчет.

Та каква ли печалба извличат,

на богатството щом се обричат

5215 те изцяло. Когато умре

този, който не знае добре

да си служи със него, тогава

то във други ръце преминава.

Никой умен човек тъй не страда.

5220 Той богатството свое възсяда,

хваща здраво юздите с ръце

и се впуска с открито сърце,

както древният майстор Дедал

със сина си Икар полетял

5225 на крилата, които той сам

бил направил, доколкото знам.

Така умният с мъдри дела

от парите си прави крила

и лети — роб на тях той не става,

5230 а печели и почит, и слава.

Той не иска да бъде винен,

че от алчност изпаднал е в плен

на пороци и пагубни нрави.

Той използва парите да прави

5235 добрини и постъпва така, че

да е вредом и винаги тачен.

Той на Господа става угоден,

щом живее живот благороден,

щом на другите нещо е дал.

5240 Както Бог алчността е презрял

още щом е света сътворил

и човека с блага е дарил

(знаеш вече за тези неща),

така той днес цени щедростта.

5245 А скъперникът, този слуга,

раболепно огънал снага

пред един вездесъщ интерес,

е на гибелен страх жертва днес.

При това той си служи с лъжи,

5250 като казва, че много държи

на богатството само защото

то е радост и щит във живота.

Мили, тленни богатства, дали

вие някога бихте могли

5255 да дарите със щастие този,

който вас е заключил в чертози?

Как спокойствие той ще изпита,

щом не сте под надеждна защита?

Човек колкото повече има,

5260 толкоз по-голям страх го обзима.

Как отрадни мечти ще лелее,

щом несигурност в него владее?

От такива слова разгневен,

някой би се нахвърлил на мен

5265 и със укор дори ще ми спомни,

че царете със средства огромни

за прослава на титла и пост

(както мисли народецът прост)

и със грижа за сан и достойнство

5270 са формирали царското войнство

от стотици момци на заплата.

Между хората често се смята,

че го правят от дързост голяма.

Но Бог вижда, че туй е измама,

5275 че причината тук е страхът —

той ги мъчи, дордето умрат.

А беднякът от «Грев» не унива

и където поиска отива.

И той няма защо да се плаши

5280 от разбойници зли и апаши.

Ако царят — при своята власт —

тръгне сам дори с мъничка част

от богатството ценно, което

е натрупал с години, където

5285 и да иде, ще срещне крадец,

ще попадне на долен подлец

и преди в своя двор да се скрие,

може би ще го някой убие.

Ако царят измъкне се жив,

5290 той не ще е към тях милостив,

спрямо тях ще прибегне до сила

и дори ще издигне бесила.

Не до сила! До хората свои

в такъв случай прибягнал би той.

5295 Във действителност сила той няма.

Нима имал би сила голяма

човек, който безцелно се скита?

Той на свойте войници разчита,

но от цар не изпитват те страх,

5300 макар власт и да има над тях.

Власт над тях ли? Той техен слуга е,

да угажда на тях се старае.

А свободни са те! Щом рекат,

всяка помощ за царя ще спрат.

5305 Щом народът реши да въстане,

господарят сам ще остане.

Тези хора са храбри и здрави,

те са сръчни, със мишци корави —

няма царят над тях власт и сила.

5310 Знай, Природа така е решила.

Макар днес за добра да минава,

и Съдба от богатства лишава

онзи, който от тях няма нужда.

Всъщност те са за него вещ чужда.“

5315         Аз й рекох: „Госпожо, за Бога,

та какво ли на този свят мога

аз да считам за свое до края

на живота си? Искам да зная.“

        Тук Разумност се малко намръщи

5320 и подзе: „Не мисли си за къщи,

ни за замъци, нито за ниви,

ни за накити скъпи, красиви,

за имот, облекло и пари.

Добрините са в теб. И дори

5325 те са по-драгоценни и скъпи.

Ти не можеш ги нивга отстъпи

и те цял живот твои са само,

те са твое богатство голямо.

Ти над него си с пълни права

5330 и без него не можеш живя.

А пък другото, казвам ти пак,

струва колкото пукнат петак.

И разумните хора едва ли

и сантим за това биха дали.

5335 Туй, което човек притежава,

то заключено в него остава.

Всичко друго е дял на Съдбата:

тя сама по свой начин пресмята

на кой луд каква част му се пада —

5340 и тъй някой се радва, друг страда…

Но разумният днес не цени

тези дарове. Той настрани

си стои — ни добро, нито зло

не чака от това колело,

5345 със което тя вдига и снема.

Тя превратни решения взема,

тя дарява с любов, но с такава,

че на хората грижи създава.

Човек, който е с разум, не бива

5350 да търпи тази обич лъжлива,

щом съвсем безпричинно я губи.

Знай, с такава любов се не люби.

Ти от нея не си съблазнен,

ала сторил би грях някой ден,

5355 щом на нея се ти поддадеш

и пред другите сам се вречеш,

че си техен приятел най-мил,

а в действителност мамен си бил

от изгоди или от пари.

5360 Никой свестен не ще одобри

да извършиш постъпка нелепа.

На такова другарство подкрепа

не оказвай. Човек да се пази

ден и нощ от любов като тази.

5365 Въди мъдър и вярвай във мене

всеки смъртен от туй застрашен е.

Глуповато сега би било

да твърдиш, че аз мисля ти зло

и насаждам у тебе омраза.

5370 Ти не можеш го с нищо доказа.“

„Но нали ме съветваше днес

да намразя Амур в интерес-

на една така странна любов?

Ако някой човек е готов

5375 да отиде дори в Картаген[10],

ако той се окаже решен

чак до старост навред да снове,

да преброди земи, светове

и да чука по чуждите двери,

5380 в своя път той не може намери

тази странна любов, за която

ти говориш. Съвсем непознато

е туй чувство във днешния ден —

светът стана съвсем променен.

5385 Щом титаните тук се вселили,

боговете веднага решили

да напуснат земята прастара,

а с тях — Девственост, Правда и Вяра.

Правота доста тежка била е,

5390 но и тя не могла да изтрае

и самичка натам полетяла.

И Любов не се също стърпяла

и отишла при тях в небесата.

За това е виновна войната —

5395 боговете не я възприели

и напуснали тези предели.

Само някакво чудо, изглежда,

оттогава при нас ги довежда.

Но Раздор ги отново прокужда…

5400 И той трупа богатства без нужда.

Цицерон много книги четял,

но, уви! — той и в тях не успял

да открие поне две-три бройки

на безкористни, дружески двойки[11].

5405 Аз си мисля, че много по-лесно,

пък и може би по-интересно

е било да погледне към тези,

със които на общи трапези

е седял. Но доколкото зная,

5410 за такава любов и до края

на живота си той не говори.

Щом не е можел той да го стори,

нима аз съм наивен и луд,

за да мисля, че с повече труд

5415 ще открия тук обич голяма?

На земята изобщо я няма.

А щом тя не се среща тъдява,

накъде да я търся тогава?

И дали ще я нявга намеря,

5420 ако можех крила да разперя

като жерав, възбог полетял,

или пък като лебеда бял

на Сократ[12]. Но животът отрежда

да оставя тук всяка надежда.

5425 Съвсем искрено днес ще призная,

че не ще да щурмувам аз рая,

както нявга се бяха заели

с доста дързост титаните смели.

От Всевишния аз се страхувам,

5430 пък и няма защо да рискувам.“

„Чуй, приятелю, моя съвет! —

каза тя. — Щом не бъдеш обзет

от голяма любов, то вината

според мен ще е пак на Съдбата.

5435 Ще представя сега любовта

в по-различен аспект. Всъщност тя

и под път, и над път се намира,

щом се в по-широк смисъл разбира.

Тя обвързва те днес с всички хора,

5440 а не само с онази изгора,

на която си станал васал

и сърце и душа си отдал.

Може би е така отредено,

че и ти да обичаш почтено

5445 всички хора. Внимавай тогава

да ги срещаш със обич такава,

за каквато във свойте мечти

поначало жадувал си ти.

На онези, с които дружиш,

5450 на които ти много държиш,

не прави нищо друго освен

туй, което ти сам един ден

би желал. И на теб, и на всеки

тази обич ще трябва навеки.

5455 От злосторника само не бива

да очакваш ти чувства такива.“

[1] Ст. 4296. Харибда — в древногръцката митология опасен въртоп, чудовище, което погубвало моряците, като поглъщало морските води заедно с корабите и отново ги избълвало. ↑

[2] Ст. 4336. Свещеникът Гений е олицетворение на съзнанието, че трябва да се следват природните закони за продължаване на рода. На латински език Гений означава ангел-хранител. ↑

[3] Ст. 4423. Става дума за диалога на Цицерон «Катон Стари, или За старостта». ↑

[4] Ст. 4737. Размишленията върху приятелството са повлияни от диалога на Цицерон «Лелий, или За приятелството». ↑

[5] Ст. 4830. Авторът се позовава на съчинението «Утешението на философията» на Аниций Манлий Боеций (V-VI в.), ползвано през средновековието, както и други трудове на римския философ и коментатор, като учебник по древногръцка философия. ↑

[6] Ст. 5019. Дело на неизвестен, по-късен автор, «Златни стихове» («Златни Питагорови стихове») се приписвали на древногръцкия философ и математик Питагор (VI-V в. пр.Хр.), тъй като съдържат принципите на неговото учение. ↑

[7] Ст. 5032. Има се предвид «Утешението на философията» на Боеций. ↑

[8] Ст. 5045. «Грев» на френски език означава «пясъчна ивица край море или река». Въпросният площад в Париж е бил разположен близо до р. Сена, където е имало пристанище за товарни кораби. ↑

[9] Ст. 5050. «Сен Марсел» е бил кварталът на месарите в Париж. ↑

[10] Ст. 5375. Картаген (Картахена) — испански пристанищен град на Средиземно море. ↑

[11] Ст. 5404. Тези твърдения са според съчинението на Цицерон «Лелий, или За приятелството». ↑

[12] Ст. 5423. За «лебеда на Сократ» става дума във философското съчинение «Поликратикус» («Policraticus») на английския теолог Джон (Йоан) от Солсбъри (1115–1180). Според автора древногръцкият философ Сократ (470–399 пр.Хр.) видял от олтара на Венера в Академията лебед, който с човката си стигал до звездите. ↑

Ст. 5457-7352: Любов към ближния и правота. История на човешката поквара: Юпитер и Сатурн. Апий. Разумност — Божия дъщеря, предлага любовта си на младежа. Той отказва. Островът и дворецът на Съдба. Нерон и Сенека. Почестите не облагородяват нравите. Сънят на Крез. Манфред и Конрадин. За думите и нещата.

        „В този свят много търсени хора

са съдиите. Те са опора

за човека, заплашен от злото.

5460 Той към тях се обръща, защото

те единствено имат права

да наказват чрез съд за това,

че злосторникът само вреди,

като доноси мръсни реди,

5465 че със крадено само се храни,

че дълбоки, болезнени рани

прави той със сплетни ядовити

или с действия хитро прикрити.

За тях трябва присъда най-строга.“

5470 „Ах, госпожо — й рекох, — за Бога,

не твърдете, че днес правотата

по света е от всички призната.

Аз уж чувам съвети прекрасни,

но не всички неща са ми ясни.“

5475 „Какво още не си доразбрал?“

„Да попитам сега бих желал,

кое по се цени на земята —

любовта ли или правотата?“

„За коя любов питаш ме ти?“

5480 „Не за тая, която трепти

в мойта гръд, аз съм сигурен в нея,

затова както знам ще живея,

а за таз, за която едва ли

друг изрекъл би толкоз похвали.“

5485 „По това и за мене спор няма.

Ако трябва да бъда по-пряма,

знай, че тази любов предпочитам.“

„Но защо, бих желал да попитам?“

„Чуй защо! Щом на някой дадеш ти

5490 две полезни и хубави вещи,

от която той по се нуждае,

тя е по-скъпа.“ — „Вярно, така е.“

„Но внимавай добре с тях, защото

много важно е тук естеството

5495 на нещата. При зор и беда

всички те са полезни.“ — „Е, да!“

„И най-скъпо ще струва тогаз

туй, което най трябва на нас.“

„Да, госпожо, разбирам това.“

5500 „Тук не трябват излишни слова.

Искам само едно да добавя:

щом ти ближния любиш, тогава

Правота малка полза ще носи.

Сега имаш ли други въпроси?“

5505 „Бих желал да съм по-убеден!“

„Щом е тъй, съгласи се със мен,

че когато доброто самичко

е достатъчно вече за всичко,

то тогава не е заменимо

5510 и по стойност стои несравнимо

по-високо от всички блага.

Убеден ли си вече сега?“

„Може би, но нали сте съгласна,

че бих имал представа по-ясна,

5515 ако с някакъв пример успеете

туй съмнение в мен да разсеете.“

„Доказателства искаш… Не знам

какъв довод могла бих да дам.

Аз сравнение мога да взема,

5520 за да видиш по-ясно проблема:

ако някой мъж без помагачи

би могъл един кораб да влачи,

а това ти не можеш да сториш,

то тогава едва ли ще спориш

5525 чия сила е тук по-голяма.“

„Не, госпожо, съмнение няма.“

„Става дума за сходни неща:

дори слаба да бе Правота,

пак живял би човешкият род

5530 с Любов смислен и хубав живот.

Правота непотребна остава

без Любов. Днес Любов заслужава

много повече почит от нас.“

„Други доводи искал бих аз.“

5535 „По-добре замълчи най-напред

и ме слушай: когато навред

е господствала тук Правотата,

бог Сатурн[1] е бил цар в небесата.

А пък Юпитер[2], който бил син

5540 на Сатурн — щедър, горд властелин, —

му отрязал най-зверски мъдете

и ги хвърлил в морето и двете,

та от тях се Венера[3] родила.

(В стари книги това съм открила.)

5545 Ако тук Правота се завърне

и със почит светът я обгърне,

така както било е преди,

и тогава във свойте гърди

любов трябва да има човек.

5550 Тя за него е най-добър лек.

Щом се случи Любов да избяга,

Правота според мене веднага

всичко хубаво тук ще погуби,

ще са хората хищни и груби.

5555 А щом с обич е пълен светът,

те със нищо не ще си вредят.

Заживеят ли в общност задружна,

Правота там не ще да е нужна.“

„Тя ще стане излишна, така ли?“

5560 „Човек няма за нея да жали,

щом у всекиго вижда другар.

И тогава без принц и без цар

ще живеят угодно на Бога

всички хора — без съд, без тревога,

5565 без да търсят права и защита.

Всеки тука Любов ще почита.

Пет пари Правота не ще струва.

А сега тя все още воюва

срещу черната пъклена злоба.

5570 Ти сам знаеш, че тази особа

вече стори едни богоравни,

а пък други остави безправни.

Ако липсваха злото, грехът,

не би бил така мръсен светът,

5575 не би имало тук царски трон,

ни съдилища, нито закон.

Но съдиите днес са притворни,

а би трябвало най-отговорни

да са те, да са винаги честни

5580 и със свойта почтеност известни —

та нали справедливост раздават,

нали всички на тях се надяват.

А в действителност те са неверни,

ненаситни, дори лицемерни.

5585 Във присъдите те са продажни,

те подправят свидетелства важни,

със нечестни дела се захващат

и за всичко все бедните плащат.

Съдиите за чуждо ламтят,

5590 на бесилото те ще качат

който служи си с кражби и взлом.

Всъщност те са виновните, щом

някой граби, използвайки сила,

и в тях среща надеждна закрила.

5595 За бесило и Апий[4] е бил.

Той със своя слуга наумил

чрез лъжа от Виргиний да вземе

дъщеря му. Не жалел е време

и извършил деяние злобно.

5600 (И Тит Ливий говори подробно

за това.) А девойката лична

спрямо Апий била безразлична

и страстта му отхвърлила тя.

Но с продажна и злостна уста

5605 пред съда заговорил слугата:

«Господин съдия, дъщерята,

за която говори се тук,

си е моя робиня. Кой друг

с мене иска да води днес спор?

5610 Нима вас ви засяга в кой двор

е впоследствие раснала, щом

е видяла бял свят в моя дом,

а по-късно, от друг похитена,

на Виргиний бе тя поверена?

5615 Аз държа, господин съдия,

да се знае, че моя е тя,

че на мене ще служи, а не

на тоз, който преди я отне.

Щом Виргиний отрича, тогава

5620 май че само едно ми остава —

да потърся свидетели…» Ето

как говорел коварно, превзето

този подъл и низък предател.

На въпросния съд председател

5625 е бил Апий — безчестник лукав.

А понеже Виргиний бил прав,

той не му позволил да говори

и за щерка си сам да се бори,

а решил с вероломна присъда,

5630 че Виргиния трябва да бъде

от тоз ден под властта на слугата[5].

Ясна сметка си давал бащата,

че той Апий не ще победи,

че безчестие, срам и беди

5635 чакат милата щерка. Тогава

този рицар, за чест и за слава,

нечовешко решение взел

и кръвта пред срама предпочел.

Както Тит Ливий сам го е казал,

5640 с остър нож й главата отрязал

сам бащата — с неистова жал,

не със яд, а с любов — и я дал

във ръцете на Апий. А той

пред втрещените погледи с вой

5645 наредил да му сложат въжето.

Щом народът разбрал туй, което

се е случило там със бащата

и научил чия е вината,

незабавно Виргиний спасил

5650 от смъртта и веднага решил

да постави под ключ във затвор

съдията — за срам и позор.

Недочакал присъда, той там

на живота си сложил край сам.

5655 А и Клавдий — тоз сводник нищожен —

на сигурна смърт бил изложен.

Да не е бил Виргиний, едва ли

някой щял е за него да жали —

той народа склонил да го прати

5660 клет изгнаник в страни непознати.

Тези, що го в съда подкрепили,

чрез присъда ги всички избили

за възмездие най-справедливо…

И съдиите днес съдят криво…

5665         А поетът Лукан[6] е твърдял,

че светът не е още видял

в здрав съюз добродетел и власт —

това знае го всеки от нас.

Нека властникът връща навреме

5670 туй, което от другите вземе!

Инак Бог — Съдията небесен —

ще отсъди да бъде обесен

и да бъде захвърлен във ада.

Такъв жребий на всички се пада —

5675 на царе и на разни прелати,

на съдебни лица и абати.

Ако пост им е даден на тях,

то не е, за да вършат грях,

а е нужно в народния глас

5680 най-безкористно те всеки час

да внимават, та всеки да може

да им каже какво го тревожи;

всяка жалба добре да изслушат,

а не само за своята гуша

5685 да се грижат, защото страната

от народа се прави богата.

Справедливост на него дължат

и ще трябва до гроб да държат

те на своята клетва свещена —

5690 да не е ни веднъж нарушена.

Нека чувстват свой дълг те самите

да наказват с бесило крадците.

И за всеки да има отплата —

че затуй получават парата,

5695 пред народа затуй са се клели,

затова те обет са поели.

Отговорих ти аз на въпроса

и навярно разбираш защо са

тез съдии.“ — „Госпожо, на вас

5700 от сърце благодарен съм аз.

Но нали току-що вие лично

едно слово съвсем неприлично

произнесохте. Нивга от мен

този грях не ще бъде простен.“

5705 „Да, разбирам в какво е грехът.

Напомни ми ти някой друг път

оправдание аз да ти дам.

Този грях не е толкоз голям.“

„Непременно така и ще сторя,

5710 дори думата аз ще повторя.

Бог Амур ми на мен забрани

чак до края на моите дни

да използвам такива слова,

но нали от вас чух аз това

5715 срамно нещо. Защо ли тогаз

да не ви го повторя и аз?

Та нима ще се някой учуди,

щом отвърнем на луд като луди?

И все пак аз си мисля, че с право

5720 заслужавате хокане здраво.

Та нали уж сте мъдра?“ — „Я виж,

ти на своето още държиш.

А защо преди малко ми каза,

че те уча на зло и омраза?

5725 Имам право и аз на защита.

Да речем, че човек се опита

да се някак от лудост отърси,

нима после той друга ще търси.

Аз не ти повелявах да мразиш,

5730 а ти давах съвет да се пазиш

от любов, ако тя те влудява.

И Хораций това споменава[7] —

той не е бил човек безпросветен,

а напротив — разумен, начетен.

5735 Чуй от него тоз мъдър урок:

щом глупакът отбягва порок,

на пороци налита той пак

и не спира да бъде глупак[8].

Туй важи и сега с пълна сила.

5740 Любовта аз не бих забранила,

щом не води до нещо нередно.

Ако всяко пиянство е вредно,

нима можем да смятаме ние,

че не бива човекът да пие.

5745 Да пилееш е истински грях,

но бих сторила глупост да бях

проповядвала алчност нарочно.

Това също било би порочно.

Тъй нещата стоят според мен.“

5750 „И все пак аз не съм убеден.“

„Но ти вече държиш се нахално

и за теб не е никак похвално,

че борба срещу мен си повел;

стари книги ти малко си чел

5755 и не можеш да мислиш логично.

Според тебе излиза, че лично

аз против любовта днес заставам,

че омраза в душите внушавам.

Има златна среда… И това е

5760 любовта, за която се знае,

че е нам от Природа дарена.

Тя за мен си остава свещена.

Тя на всяка твар жива отрежда

свойте рожби добре да отглежда.

5765 Ако искаш да знаеш какво е

това чувство, ще кажа, че то е

една склонност природна, която

се използва от всеки, когато

поколение той си създава

5770 и чрез него рода продължава.

Всеки тук — и мъжът, и жената —

я приема с наслада в душата.

И макар че е нужна, за нея

аз хвалебствия няма да пея,

5775 нито пък бих могла с тон суров

да упреквам такава любов.

Тя в ярема си всички ви впряга

и от нея не можеш избяга.

Тя не е над порока победа,

5780 ала който дълга си не гледа,

той навлича си упрек заслужен.

Щом на всекиго хлябът е нужен,

кой за ядене бива ласкан?

Но ще трябва да бъде руган,

5785 който сам от храна се лишава.

Виждам аз, че не те съблазнява

таз любов. Но не може се сбъдна

и онази любов безразсъдна,

за която ламтиш. Още днес

5790 откажи се ти в свой интерес.

Аз не искам да бъдеш ти сам —

без любима. Съвет ще ти дам:

обичта си на мен посвети.

Благородна съм. Виждаш ли ти

5795 моя чар? Аз съм даже достойна

и за римски владетел. Та кой на

тази хубост не се покорява?

Ако ти ме приемеш, тогава

ще останеш доволен, защото

5800 чрез мен ще надвиеш на злото.

Ще се чувстваш велик и богат,

както никой друг в нашия свят.

И каквото поискаш, ще правя,

много радост на теб ще доставя —

5805 ще си горд, че аз — твойта любима —

не съм с никоя друга сравнима.

Произхождам от род най-висок —

дъщеря съм на вишния Бог.

Погледни! Всяка моя черта

5810 е от Него. Каква красота!…

В моя образ огледай се ти —

той сияе, той просто блести.

Аз обичам, и то до забрава,

и баща ми не ми забранява

5815 да си имам приятел. Аз знам,

че с това не навличам си срам.

Нищо страшно не ще ти се случи.

Щом за нашата обич научи,

татко би ти оказал закрила.

5820 От теб нищо не искам насила.

Със какво те Амур награди,

щом те толкова чак подлуди?

И с какво плаща той на онез

луди, дето почитат го днес?

5825 Ти не ще ме отблъснеш, нали?

Ако знаеш как само боли,

щом един мъж отблъсне жената!

Макар в плен на срама и тъгата,

тя не иска за нищо да моли.

5830 Ти си спомняш за Ехо. Защо ли

да привеждаме примери други?

Аз ще бъда на твойте услуги.

Та приятел мой верен бъди

и от себе си сам пропъди

5815 бога, който гнети ти сърцето.

На Съдба колелото проклето

нищо няма да струва в тоз свят.

Ще живееш ти както Сократ[9] —

той тъй твърд и тъй силен е бил,

5840 че не се е от слава опил,

нито болен в леглото е лягал.

Всичко той в едно блюдо е слагал:

така както претеглял е злото,

така мерил е също доброто,

5845 без да сеща ни радост, ни гнет,

не бил нито щастлив, нито клет,

не унивал каквото да става.

Мисля аз, че Солин споменава[10]

за оракула, който твърдял,

5850 че не бил на земята видял

по-въздържан и по-мъдър мъж.

Той не се разгневил ни веднъж —

безразличен към всичко е бил

и изобщо не се променил,

5855 а накрая изпил бучиниша

и отровен, престанал да диша.

Господ бил е за него един,

в Него вярвал и често самин

се е борил с онези, които

5860 проповядвали доста открито

многобожие. Горди на вид

са били Диоген, Хераклит.

И когато били те в беда,

не са имали нито следа

5865 от тъга и печал по лицата,

а живеели с радост в сърцата.

И ти трябва със твърда ръка

да постъпваш по мъжки така,

че да бъде безсилна Съдбата

5870 да сломи твоя устрем в душата.

Който с нея не ще да се бори,

сам на себе си зло той ще стори.

Тя от всеки човек мъченик

ще направи. Но нито за миг

5875 пред Съдбата човекът не бива

да отстъпва смирен, да унива.

Тя в борбата не е обиграна

и веднага минава в отбрана,

без значение где води спор —

5880 дали в селски или в царски двор.

Човек всъщност се чувства без сила,

ако тя в него страх е вселила.

Щом пред нея не се той огъва,

тя по пътя не ще го препъва.

5885 Но от страх предаде ли се сам,

той пред всички би станал за срам,

че не му е за този свят мило,

че самичък върви към бесило.

Малодушие щом проявява,

5890 да не чака той милост тогава.

И когато с добро го дарява,

пак човек да не се доверява

ни за миг на Съдбата. Тя нека

си върти колелото довека

5895 все така слепешката. Едни

са преситени с чест, с добрини,

със богатства, с достойнства, с надежда,

ала бедност на други отрежда.

Колко пъти е тя пожелала

5900 да си вземе каквото е дала!

Луд е, който пред нея от страх

се показва покорен и плах,

вместо в себе си вяра да храни,

че от нея и сам ще се брани.

5905 Впрочем има и друга причина —

тука всички я смятат богиня,

до небето възнасят я чак,

а това не е редно. Та как

в рая тя би била настанена,

5910 щом не е справедлива, почтена?

Всъщност тя на опасност най-явна

е изложена доста отдавна.

Тя живее там нейде в морето

на един скалист остров, където

5915 разярено прибоят реве

под студени и зли ветрове.

Обладана от ярост, водата

на талази се бие в скалата

и във своята стръв всемогъща

5920 на моменти съвсем я поглъща.

А когато във дън глъбините

се оттеглят смирено вълните,

извисена над бездната водна,

си отдъхва скалата свободна.

5925 Ала все пак за мене най-странно

е, че островът тук непрестанно

своя облик променя: изглежда,

че е винаги с нова одежда.

Щом повее над водната шир

5930 онзи лек и възраждащ Зефир[11],

като малки звездици светлеят

пак цветята. И пак зеленеят

млади, свежи треви. Някой ден

духва северен вятър студен

5935 и поваля, подобно на хала,

и тревата, навред избуяла,

и цветята, които едва

са показали пъстра глава.

Този островен кът е покрит

5940 със дървета най-чудни на вид:

едно — никога цвят невидяло,

друго — вечно от плод натежало,

трето — с едър и буен клонак,

а четвърто — с окапал листак.

5945 Ще съгледаш ту бухнали стволи,

ту дървета изсъхнали, голи,

едни вече са целите в цвят,

а за други е пак листопад;

едни вдигат върхар в небесата,

5950 други свеждат се чак до земята;

тук гигантски жълтуги виреят,

а там кедри и борове креят

и остават със ръст на джуджета.

Колко странни са всички дървета!

5955 Този лавър, съвсем променен,

вместо вечно да бъде зелен,

е отронил листа непотребни.

А маслините, хилави, дребни,

ти се струват без сок, без живот.

5960 Макар нийде и никога плод

да не сме от върбите видяли,

тези тук са от плод натежали.

Един бряст там снага е извил,

сякаш грозде и той е родил.

5965 Рядко славеят песен запява,

затова пък се често вестява

кукумявката — птица зловеща.

С грозен писък вещае тя среща

я със болест, я с друга злина.

5970         Две реки през една долина

лъкатушат и в жега, и в хлад.

Щом сравни ги на вкус и на цвят,

човек тях ги различни намира.

Всяка тук от свой извор извира.

5975 На едната водата студена

ти изглежда със мед подсладена,

а когато човек я опита,

и да пие дори до насита,

свойта жажда не ще утоли

5980 и не само не ще намали

тази пламнала в него жарава,

а напротив — тя по-силна става

и той повече иска да пие,

и усеща, че свят му се вие

5985 от мъчително силната жажда,

сякаш вътре го огън разяжда

и от остра водянка е болен.

И така в своя път нанадолен

бистра, свежа водата тече.

5990 Като слуша човек, ще рече,

че тя толкова сладко бълбука,

сякаш някой с кавал свири тука.

Който мине по тези места,

ще почувствува как радостта

5995 го изпълва — затуй всеки иска

с тази чиста вода да се плиска.

Не на всеки се иска да гази

из студените бистри талази,

някой просто брега предпочита.

6000 Но рече ли оттам да опита

дали тази вода му допада,

той усеща такава наслада,

че решава напред да се втурне,

в най-дълбокия вир да се гмурне.

6005 Други гледат в средата да стъпят

и на воля все там да се къпят,

да се плискат с водата обилно.

Всеки иска възможно най-силно

удоволствие там да изпита.

6010 Но една вълна лека връхлита

върху всички и връща ги пак

на горещия пясъчен бряг.

Ала щом те отстъпят назад,

все тъй силно измъчва ги жад.

6015         Както казах, на острова има

една друга река, несравнима

с тази, дето описах ти вече.

От водите й мътни далече

се разнася вонящата смрад.

6020 На вкус лоша и тъмна на цвят,

тя съдържа дотолкова сяра,

че от нея дими мръсна пара.

По наклона тя бурно тече

и по пътя си всичко влече,

6025 а зловещият тътен не спира,

сякаш въздуха гръм го раздира.

Нивга тука не лъхва зефир,

не се вижда по нея син вир,

няма как по водите нечисти

6030 да играят талази сребристи.

Силен северен вятър върлува,

със реката жестоко воюва

и водата така разиграва,

че тя нивга покой не познава.

6035 Напористи гигантски вълни

се издигат — досущ планини,

една с друга те стръвно, безспир

борба водят сред водната шир.

А пък хора изплашени крачат

6040 по брега и въздишат, и плачат

с безнадеждно горчиви сълзи.

И в душите им вече пълзи

страх, че в миг ще ги глътне водата.

Други дръзват да влязат в реката

6045 и отиват навътре дълбоко,

там, където вълните високо

се издигат и вият ужасно.

Това място е адски опасно:

много хора водата поглъща,

6050 рядко някой оттам се завръща,

мнозинството безследно загиват

затова, че ни брод те откриват,

нито могат до бряг да доплуват…

Там, на дъното, те ще векуват.

6055 През една ли клисура и урва

като вихър реката се втурва

и отрова, и пяна нечиста

тя излива в реката сребриста,

за която говорих. Тогава

6060 от мътилката скоро тя става

отвратителна — гнусна и кална.

Тази гледка е толкова жална:

онзи сладък и лек аромат

е сменен от небивала смрад,

6065 с черни, мътни талази поройни

се размесват водите спокойни.

От предишната чиста вода

не остава дори и следа.

А отгоре, навръх планината,

6070 върху стръмната част на скалата

Съдба в своята къща живее.

И когато зъл вятър повее,

и когато извие се буря,

тази къща не се прекатуря.

6075 Ураган ли ще чупи върхари,

или мълния с гръм ще удари,

тя стои, тя издържа на тия

зли беди и на всяка стихия.

Тук Зефир появява се рядко

6080 и не може, дори и за кратко,

урагана с ужасния вой

да сподави. Безсилен е той.

        Към върха гледа предната част,

а гърбът й над страшната паст

6085 е надвиснал тъй, сякаш че тя

ще политне след миг в пропастта.

Аз не знам по широкия свят

дом по-странен и по-чудноват.

От едната страна просто свети:

6090 от сребро и от злато излети

ти изглеждат стените отвесни.

Върху покрива светят чудесни

диаманти, рубини, опали

и затуй с най-големи похвали

6095 превъзнасят я чак до звездите.

А отдолу от кал са стените,

ширината им пет пръста няма,

а пък покривът цял е от слама.

Откъдето домът е красив,

6100 оттам вижда се най-горделив,

а от другия край в тръпен страх

чака той неизбежния крах

и изглежда напукан така,

сякаш грохнал би още сега.

6105 Тук е нейното жилище, щом

все пак трябва да има свой дом

една скитница. Иска ли слава

или почести, тя преминава

в тази част, дето свети от злато.

6110 И се труфи и кичи богато,

ще речеш, че за трона се стяга:

дълга рокля със шлейф тя си слага

и се пръска с различни парфюми.

Аз едва ли могъл бих със думи

6115 да опиша какъв е на цвят

този толкова прелестен плат,

върху който се виждат тревички

и зрънца, и цветенца, и птички.

От най-скъпия плат е ушито

6120 облеклото на тези, които

хем богатства безчет притежават,

хем на слава и чест се надяват.

И Съдбата така се облича.

Ала хората тя не обича

6125 и не дава за тях пет пари.

Често тя ги презира дори.

Тъй е горда и тъй натъкмена,

че не може да бъде сравнена

с никой друг. А погледне ли само

6130 към богатството свое голямо,

завладява я лудост такава,

та каквато промяна да става,

тя си мисли, че няма жена

ни в далечна, ни в близка страна

6135 по-достойна. Щом обаче завчас

се премести във другата част —

тази, дето е толкова смрадна,

нестабилна, пропукана, гадна,

там, където стои колелото, —

6140 то тогава превес взема злото

и в несвяст пада тя на земята.

После, щом се съвземе, Съдбата

вижда как се е проснала цяла

с друга рокля — съвсем извехтяла.

6145 Тя я сваля и нищичко ценно

от това същество тъй надменно

не остава. Когато разбира,

че в най-страшна беда се намира,

тя прибягва до средства нечестни

6150 и поема по пътища лесни,

за да стигне в съмнителен дом,

натъжена до болка. И щом

в това мръсно гнездо тя отива,

в най-горчиви сълзи се облива.

6155 Всичко в нея е тъй извратено,

че щом някой е с име почтено,

тя с позор му очерня честта

и след туй го захвърля в калта.

А на лошите дава и сила,

6160 и богатства безчет, и закрила.

Щом й хрумне, и тях тя лишава

от имот, от достойнство и слава.

Даже често самата не знае

какво точно в момента желае.

6165 Неслучайно навред по земята

мъдреците представят Съдбата

със завързани с кърпа очи,

но във нейната дейност личи

произвол безподобен. Дори

6170 и най-честните тя позори,

а мизерника прави богат.

Вече стана въпрос за Сократ —

с много обич го аз обградих

и приятел във него открих,

6175 той разчиташе вечно на мене,

без значение що ще начене.

За Съдбата говорим и нека

споменем за Нерон и Сенека.

Нерон — тъй безсърдечен бил той,

6180 че е сторил безчинства безброй.

Цели седмици би ми отнело,

ако трябва туй пъклено дело

да описвам съвсем нашироко.

Той е бил със сърце тъй жестоко,

6185 че в Рим страшен пожар бил запалил

и Сената дори не пожалил.

По-корав и от камък е бил,

щом дори своя брат е убил,

щом безумно решение взел

6190 да разчекнат и майка му с цел

най-ужасна — да види той сам

къде бил е заченат. Не знам

по-чудовищно зверство. О, Боже,

и сега аз се питам как може

6195 Нерон толкоз жесток да е бил,

щом не се е дори просълзил

при вида на туй тяло и как

е могъл да го гледа все пак,

за да съди дали е красиво!

6200 Какъв съдник свиреп! Всичко живо

от таз гадост било е втрещено,

а той после във вино червено

бил потърсил наслади върховни.

Какви мерзки постъпки греховни!

6205 Той не чувствал към майка си жал,

със сестра си понякога спал

и с мъже имал връзки позорни.

Все тъй в плен на стремежи злосторни

и Сенека Нерон умъртвил,

6210 а мъдрецът в действителност бил

негов най-уважаван учител.

Императорът, този мъчител,

бил от лудост и ярост обзет

и попитал учителя клет

6215 каква смърт си избира. Разбрал,

че ще бъде погубен без жал,

той отвърнал: «Аз знам, че не мога

да избегна смъртта. Но, за Бога,

топла баня за мен пригответе,

6220 мойте вени след туй разрежете,

да умра във горещата вана…

И тогава, макар изтерзана,

но достойна и горда душата

ще отиде при Бог в небесата,

6225 та дано срещне там добрини

и закрила от тези злини.»

И Нерон не се спрял пред позора.

Наредил той на своите хора

да затоплят веднага вода

6230 и Сенека, изпаднал в беда,

не след дълго издъхнал във нея

със разрязани вени. Злодеят

умъртвил го без съд, без закон.

Още в своето детство Нерон

6235 дълго бил ученик на Сенека

и го тачел. Нали на човека,

докато той е жив, подобава

на учителя чест да отдава.

Но си казал Нерон един ден:

6240 «Не ще види той почит от мен.

Щом съм аз императорът тук,

как ще правя поклони на друг —

ако ще да е моят учител,

мой настойник или пък родител.

6245 Докога ще търпя?» Очевидно

за Нерон било много обидно

да застава пред друг на крака.

Затова и решил, че така

до безкрай туй не ще продължава,

6250 че учителят смърт заслужава.

При такъв тираничен режим

управляван бил някога Рим.

От Нерон не е имало друг

по-брутален. На север и юг

6255 деспотично, до сетния час,

упражнявал той своята власт.

Който разказа мой е следил,

е навярно добре доловил,

че не може ни с почести разни,

6260 ни с богатства, ни с други съблазни,

нито пък с благосклонност Съдбата

да събуди добро във душата

на мерзавеца, който за слава

и богатство живота си дава.

6265 Ако някои хора са долни,

ако те са по нрав своеволни,

но са първи, със ранг най-висок,

много рано те своя порок

проявяват. А щом са последни,

6270 те не могат да бъдат зловредни.

Ако с власт и пари разполага,

човек своя характер веднага

ще покаже. И става ти явно,

че той само към поприще славно,

6275 към богатства, към почест и власт

устремен е. Сега между нас

си пробива път доста успешно

едно мнение твърде погрешно.

Всички хора му вярват, защото

6280 лесно те се подвеждат от злото:

«Всяка чест нас по-други ни прави

и променя човешките нрави.»

Но те всъщност грешат. Според мен

ничий нрав не е бил променен

6285 ни при нас, ни при други народи

от похвали, от власт и изгоди.

Те показват, и то подчертано,

с какъв нрав са били и по-рано

(докато са се чувствали бедни)

6290 тези хора себични, зловредни,

дето стигат до почести разни.

Ако те се окажат омразни

и надменни, и зли, и продажни,

щом качат се на постове важни,

6295 това значи, че те и преди

са могли да нанасят вреди.

Но безвластни били те тогава

и не са си показвали нрава.

Не е никаква сила властта,

6300 щом чрез злото поддържа се тя,

щом в безредие търси опора.

Според текста[12] за вас като хора

всяка сила по принцип добра е

и тя трябва добро да вещае.

6305 Слабостта е недъг най-опасен.

Ако твоят разсъдък е ясен,

в туй могъл би да вникнеш и сам.

Аз това и от опит го знам.

Щом във силата ти се съмняваш,

6310 недоверие щом проявяваш

спрямо нея, повярвай на мен

и насетне бъди убеден,

че със всички нас Бог разполага.

Стига ти да си искрен, веднага

6315 ще признаеш, че никому зло

не би в никое време могло

да се случи по Божия воля.

Още нещо да чуеш те моля:

ако Бог е всесилен, това е,

6320 че Той никога зло не желае,

и макар че се среща злината,

тя не е в същността на нещата.

Така както в един слънчев ден

не е сянката нищо освен

6325 липса на светлинни лъчи,

така също, където личи,

че изобщо отсъства доброто,

тази липса е именно злото.

А и авторът[13] сам подчертава

6330 (гдето дума за лошите става),

че те хора не са, и обстойно

го доказва. Аз мога спокойно

да спра разказа гдето речеш.

(Би могъл да го сам прочетеш.)

6335 Според мене уместно е днес

(и ще бъде пак в твой интерес)

свои доводи аз да ти дам.

Знай, че лошите стигат дотам,

че за общото благо нехаят.

6340 А нали всички твари желаят

това благо върховно, което

е дарено на тях от небето.

Те безкрайно на него държат.

А за лошите общият път

6345 става тесен, макар че отвека

все със същото бреме човека

по изконния път е вървял

и затуй векове е живял.

Още приживе злият умира —

6350 който умен е, сам го разбира.

Ето виж как постъпва Съдбата

в тази пустош голяма — Земята,

как събужда тя злост ядовита.

Измежду хората предпочита

6355 поначало противните твари

и от тях прави тя господари.

Знай, честта й е истински гнет.

Който даже роден е с късмет,

и той в нея да вярва не бива.

6360 Тя дарява със чест нечестива

и ненавист затуй заслужава.

Клавдиан[14] се дори възмущава

от капризите нейни и смята,

че изцяло остава вината

6365 в боговете. Със пищни палати,

с висши постове, с тлъсти заплати,

с власт голяма и с демонски сили

те са лошите хора дарили.

Клавдиан върху всичко това

6370 произнася правдиви слова.

Отначало ги той обвинява,

ала сетне почти оправдава,

като казва, че уж са били

благосклонни към хората зли,

6375 та със още по-тежка присъда

след това възмездени да бъдат.

Боговете на служба висока

ги издигат, та в бездна дълбока

да намерят възмездие сетно.

6380 Щом си предан на мен беззаветно,

както аз го изисквам, тогава

с теб по сила не ще се сравнява

никой смъртен човек по земята.

И за теб ще е чужда тъгата,

6385 макар някой престъпник да може

да погуби и теб (не дай, Боже!),

и другарите твои. Аз зная,

че ти сам издържал би до края,

щом те свързва приятелство с мен.

6390 Но защо стоиш тъй натъжен,

защо пак ти в сълзи си потънал

и така ниско гръб си прегънал?

Като стар и ненужен парцал

ще изхвърлят и тебе без жал.

6395 Нима някой за мъж теб те смята?

Никой друг мъж до днес на земята,

стига той да не е бил глупак,

макар в крайна неволя, тъй чак

не е страдал, не е тъй скърбял.

6400 А в теб дявол-злодей е наклал

страшен огън и ти все униваш

и в горещи сълзи се обливаш.

Ако малко по-умен си ти,

тежка мъка не ще те гнети.

6405 Сам Амур, твоят мил господар,

е запалил във тебе пожар

и от тази искряща жарава’

твоят дух вече мир не познава.

Амур теб те доведе до плач.

6410 Уж приятел, а всъщност палач!

Ти държиш се съвсем недостойно,

а той иска и двойно, и тройно

да платиш за пожара в душата.

Нека плачат жените, децата —

6415 те са слабо, безропотно стадо.

А пък ти със сърцето си младо

непреклонен бъди пред Съдба!

Но помни, че не можеш с борба

да направиш така, че да спре

6420 колелото й. Знаеш добре,

то до днес се е все тъй въртяло

и на никой не се е удало

да го спре. Император Нерон

така властвал на римския трон,

6425 че настръхвал от ужас светът

(както някои книги твърдят).

Ала въпреки свойто желание

той изобщо не бил в състояние

да го спре, макар вече да бил

6430 с власт и сила света покорил.

Страшно мразен от всичките хора,

от народната мъст и позора

той се плашел. А после умрял

най-позорно… Нерон призовал

6435 всички свои най-верни познати;

за целта бил изпратил легати,

ала никой не им отговорил,

никой свойта врата не отворил.

Щом научил туй нещо от тях,

6440 Нерон тръгнал, макар и със страх,

от познат на познат и той сам

взел да чука, но никой оттам

не отвърнал: отворени двери

не сполучил Нерон да намери.

6445 С двама роби, уплашен, унил,

в една близка градина се скрил.

Със омраза и ярост в душата

го настигала вече тълпата

и крещели в закана мъжете:

6450 «Императорът где е, кажете!

Где се крие Нерон?» Съвсем ясно

той разбирал, че нещо опасно

ще се случи, че смърт го страшѝ,

но не знаел какво да реши.

6455 И обзет от уплаха голяма,

като виждал, че друг изход няма,

че е толкова много загазил,

той и себе си даже намразил

и решил своя роб да помоли

6460 господаря си с нож да заколи

и веднага да скрие главата,

да не би онез там от тълпата,

като видят трупа, да узнаят

на Нерон какъв бил му е краят,

6465 а за сигурност в същия ден

да му бъде трупът изгорен.

Който шестата книга[15] отвори,

ще открие, че там се говори

все за същото нещо. Светоний

6470 ни разказва смъртта на Нерон и

критикува със гневна уста

тази пагубна вяра в Христа

като нещо зловредно, лъжливо

(а това не било справедливо).

6475 С тази смърт — пише той — е било

турен край на едно потекло

все от Цезари. Римският трон

дълго помнил гнева на Нерон.

В петте първи години, когато

6480 Нерон властвувал честно, сърцато,

не е имало нито един

като него добър властелин.

И когато пред висши велможи

веднъж трябвало подпис да сложи

6485 върху смъртна присъда, тогава

той им казал: «Аз в мойта държава

не подписвам такава присъда.

По-добре неграмотен да бъда!»

Но след туй, покварен от властта,

6490 той забравил доброто, честта…

В свойта книга Светоний твърди ни,

че на трон осемнайсет[16] години

непрестанно Нерон е стоял,

а на трийсет и две е умрял.

6495 Но към края на своята слава

от жестокост и гордост лукава

бил обзет и от поста висок

в пропастта сторил гибелен скок.

Както казах ти, той от Съдбата

6500 бил издигнат почти в небесата,

ала след това пак тя насила

го чак толкова ниско свалила.

И Крез също тъй водил борба

срещу злата, превратна Съдба.

6505 Дълго бил той на Лидия[17] цар,

но го вързали здраво с юлар,

за да бъде изпратен на клада.

В тоз момент силен дъжд взел да пада,

бързо огънят бил изгасен

6510 и Крез бил от зла участ спасен.

Дъждът всички прогонил оттам

и щом Крез се видял съвсем сам,

без да бъде преследван, веднага

той решил надалече да бяга.

6515 И отново във свойта страна

станал цар и пак почнал война.

После хванат бил той и обесен.

Но преди да умре, сън чудесен

Крез сънувал: видял се в гората

6520 най-отгоре на бука клоната

с Феб[18] и Юпитер. Те, боговете,

му измили лицето, ръцете —

с вода Юпитер сам му поливал,

а пък Феб го със кърпа изтривал.

6525 На съня си се Крез доверил,

самочувствие страшно добил,

безгранична била гордостта му.

Между близките щерка му само

била веща по сън да гадае

6530 и понеже разумна била е,

не излъгала своя баща

и му казала важни неща:

«Мили татко, сънят ти говори,

че Съдба нещо лошо ще стори.

6535 Тя те с глупава гордост дарява

и така се със теб подиграва.

Знай, бесилото чака те теб,

щом сънувал си Юпитер, Феб.

Ти ще бъдеш от вятър люлян

6540 и не ще те покрива саван,

а по твоя лик дъжд ще се стича.

И щом слънцето жарко припича,

то ще твойто лице изсуши.

Ето туй ми Съдбата внуши.

6545 Тя със всичко се днес разпорежда,

до голтак богаташа довежда,

на бедняка влиятелност дава

и със сила и власт го дарява.

Та защо да те лъжа сега?

6550 Тя те чака с въже във ръка

и когато реши да го метне,

тя самата ще каже насетне

кой ще носи таз златна корона,

със която ти бил си на трона,

6555 и кой после ще бъде призван

да стои с ореол увенчан.

Вярвам вече, че ясно ти става

какъв край твоят сън означава.

Казващ, с Юпитер бил си, нали?

6560 Това значи, че дъжд ще вали,

а понеже сънувал си Феб,

слънчев лъч ще сияе над теб.

Във дървото, върхар извисило,

виждам твоето страшно бесило.

6565 Ето как отмъщава Съдбата…

Скоро тя ще ти вземе главата

затова, че си горд, самовластен

и към всяко тегло безучастен.

Знай, че никого тя не щади

6570 и предимство не ще отреди

ни на кривдата, ни на закона,

ни на клетия роб, ни на трона.

С тях Съдба си играе така,

както малко момиче с ръка

6575 си подхвърля кълбо. Тя раздава

безогледно имот, чест и слава.

Не следи кому точно се пада

сила, почест, достойнство, награда.

Тя за никого тук не милее

6580 и съблазните свои пилее

така, както би пръскала смет

покрай някой изгнил селски плет.

Та кого ли Съдбата зачита?

Благодетелност само цени тя,

6585 че е нейно дете, а Късмет

пък е нейният пръв братовчед.

Но не дава я тя на онез,

дето лоши показват се днес.

И макар че могла би обратно

6590 да я вземе, не й е приятно

да я вижда у хора страхливи

или подли, или неучтиви.

Благодетелност обич извиква

и във груби сърца не прониква.

6595 Тя не иска да бъде със този,

който с яд ще я вечно тормози.

Затова, мили татко, недей

се показва със нрав на злодей.

Не бъди чак така горделив,

6600 остани към човека учтив

и добър — бил той пръв, бил последен.

Имай милост към който е беден.

Тъй добре би било всеки крал

да изпитва и щедрост, и жал

6605 и да бъде с душа благородна,

ако иска подкрепа народна.

Не забравяй, че крал без народ

няма нищо — ни власт, ни имот.»

        Колко права била дъщерята!

6610 Ала бил непреклонен бащата,

не разбирал, с главата си луда,

че е в плен на голяма заблуда.

Унижение Крез не познавал.

В свойта гордост и лудост той ставал

6615 доста дързък и краен в делата

и държал за мъдрец да се смята.

«Дъще моя — й рекъл той, — как

тъй ще смяташ баща си глупак?

За мен ясен е този въпрос —

6620 не мисли, че съм толкова прост.

Твоят отговор глупав ме кара

в тебе вече да нямам аз вяра.

За съня ми излъга ме ти

и не мога ти нивга прости.

6625 Ако гледаме трезво и вещо,

той вещае ми хубаво нещо.

Аз самият го схващам буквално

и това ще се случи реално.

Моят сън, моят сладостен блян

6630 бе невярно от теб разгадан.

За мен жребий добър отреден е.

Боговете обичат ме мене,

аз заслужил съм тяхната чест —

затова правят те този жест.»

6635         Ето как се отнесла Съдбата

и как Крез си изгубил главата,

без да може отпор да окаже.

Според мене излишно е даже

(по причина напълно понятна)

6640 да представям Съдбата превратна.

И придворен да бъдеш, и крал,

ти не би колелото й спрял.

А щом силният тук не успява,

всеки опит напразен остава.

6645 Малко логика трябва и тука.

Щом от примери, щом от наука

ти все още не си убеден,

обърни се към днешния ден —

той е с битки красиви богат

6650 и ще бъде за теб по-познат.

За Манфред[19] — сицилийския крал,

ще говоря сега. Той успял

ту с насилие, ту с хитрина

да поддържа мир в свойта страна

6655 и добре управлявал я той

до деня, в който влязъл във бой

със Шарл — граф на Анжу и Прованс…

Манфред явно не е имал шанс —

и затуй Шарл по воля Господня

6660 бил получил възможност изгодна

на Манфред и властта да отнеме,

и главата му даже да вземе.

Още в първата бойна атака

с остър меч във ръката си яка

6665 той Манфред повалил. А това,

изразено с по-други слова,

означава, че той с ход на пешка,

не допускайки никаква грешка,

е матирал Манфред. Конрадин[20] —

6670 негов млад и красив братов син —

също паднал, от Шарл поразен,

макар той да е бил подкрепен

от германските дворцови хора.

Освен туй Шарл изпратил в затвора

6675 Анри[21] — брат на испанския крал,

който бил се на гордост поддал,

на измяна и долни подбуди.

Виждаш ти как младежите луди

са изгубили в боя коне,

6680 офицери, топове. Поне

да се бяха мъжествено били,

а те всъщност от страх са решили

да излязат без бой от играта.

Ако трезво претегляш нещата,

6685 виждаш сам, че играчите наши

не е имало кой да ги плаши:

щом борбата без цар продължава,

кой и как би ти дал «мат» тогава?

Този, който е бил срещу тях,

6690 как могъл е да дава той «шах»

на царици, коне, офицери!

Той е трябвало в цар да се мери.

Правила има в тази игра —

паметта ми е доста добра,

6695 пък и всеки играч ги повтаря:

«шах» и «мат» давай само на царя,

щом войската е вече пленена,

щом остане той сам на терена,

без да има отнийде подкрепа,

6700 щом, постигнат от участ нелепа,

да избяга му само остава.

«Шах» и «мат» на цар само се дава.

Всеки вече това е разбрал —

Тъй изисквал самият Атал[22].

6705 Постижения имал огромни

като учен, но той ще се помни

със това, че е шаха открил.

В «Поликратикус» пише, че бил

изоставил за малко числата

6710 и тогава измислил играта.

        Както казах ти аз, в онзи ден,

за да бъдат спасени от плен,

тези принцове, без да се бият,

предпочели със бяг да се скрият.

6715 Споменах, че заплашвал ги плен,

а в действителност те според мен

от смъртта да избягат решили —

тя смразявала техните жили,

лош обрат вземал боят за тях.

6720 Спрямо Бога те имали грях

затова, че подели войната

срещу кръста и вярата свята.

Да речем, че «шах» бяха им дали,

с какво биха тогава играли?

6725 Още в първия пристъп на боя

и царицата вече от строя

е била отстранена. Отдавна

царят в битка жестока, неравна

бил загубил в сражения тежки

6730 офицери, топове и пешки.

А горката царица била

беззащитна. Какво е могла

в плен да стори, когато с мълвата

и до нея дошла новината,

6735 че Манфред е във боя сразен,

че е мъртъв — безжизнен, студен.

А щом Шарл се научил, че вече

са избягали доста далече

тези двама младежи, решил

6740 да ги спре и той сам наредил

заловени да бъдат веднага

и тъй както на враг се полага,

те да бъдат наказани строго.

Тази участ постигнала много

6745 други техни съюзници клети,

все от същата участ обзети.

Нека кралят, добър и обичан,

който често и граф е наричан,

бъде телом и духом крепен

6750 от небето и Бог всеки ден

да му дава съвети добри

и за всеки наследник да бди!

Този доблестен крал усмири

гордостта на марсилци дори.

6755 Първенците той строго наказа

и главите им горди отряза;

във Сицилия стъпи на трона

на главата със златна корона

и с епископски жезъл в ръката.

6760 Ако трябва на Шарл и делата

да описвам подробно на книга,

и дебел том на мен ми не стига.

Виждаш как състоятелни хора

не могли да избягнат позора.

6765 Щом се сляпо човек доверява

на Съдбата, за луд той минава.

Пред очите му тя се засмива,

а отзад остър нож му забива.

Ти целуна прекрасния цвят,

6770 но остана си все тъй нерад

и по-тягостна скръб те гнети.

Да не би да си мислил, че ти

както искаш, така ще подреждаш

съдбините си. Глупав изглеждаш!

6775 За да имат край тези злини

и тегла, по-добре си спомни

за Манфред, Конрадин и Анри.

Те по свойта жестокост дори

сарацините[23] минали. Кой

6780 срещу Църквата водил е бой

като тях. Та нали на земята

тя за тях е била майка свята!

Не забравяй марсилците също,

нека споменът често те връща

6785 към Нерон и към Крез в Древността.

Ни парите им, нито властта

не могли да помогнат в борбата

срещу силния ход на Съдбата.

Знай, когато човек е свободен,

6790 той се радва на жребий изгоден

и например забравя тогава

докога Крез свободен остава.

Той, обхванат от гордост, не пази

спомен жив за Хекуба[24], за тази,

6795 дето става жена на Приам.

От суетност сам стига дотам,

че за древните нищо не знае,

Сизигамбис[25] не помни коя е,

а нали е тя майка на Дарий.

6800 Всички тях ги Съдбата удари

и след своето царско господство

те изпаднаха в тягостно робство.

Но е срамно, от друга страна,

при такава висока цена

6805 на културата, ти да забравяш

кой е Омир. Ти зле се представяш,

а си учил за всичко това,

но във своята луда глава

съвсем нищо не си съхранил.

6810 Защо толкова труд си хабил,

защо книги си чел, а за жалост

твоят труд е отишъл нахалост.

Свойта младост си сам пропилял,

щом при нужда не си ти успял

6815 да използваш туй знание свое.

В такъв случай вината в кого е?

Та нима е за теб непозната

досега тази мисъл крилата

на поета, живял в Древността?

6820 Нали всекиму нужна е тя!

И на всеки вдълбана в сърцето

трябва тя да остане, дордето

някой Божи ден пулсът му спре.

Този, който я знае добре

6825 и полага старание вечно

да цени всичко, що е човечно,

беда нивга не ще го засегне

и от всяка злина ще убегне;

ще стои непреклонен пред злото

6830 и пред всякакво дело, било то

във вреда или в полза на нас.

А открай време, час подир час,

тъй Съдбата живота подрежда,

че поуката вярна изглежда

6835 и човекът я сам проумява,

ако правилно той разсъждава.

Чудно как, щом прилежен си бил,

тази мъдрост не си усвоил!

Твоят път в грешна диря отива,

6840 ти си мамен от обич лъжлива.

За да имаш в словата ми вяра,

ще ти спомня поуката стара.

Омир пише, че Юпитер бил

пред дома си две бъчви сложил —

6845 с питие били пълни и двете.

Всички ходели там: и мъжете

беловласи или голобради,

и жените — и стари, и млади.

Всеки, който наблизо живял,

6850 покрай бъчвите все се въртял.

И се радвала много тълпата,

че кръчмарка била там Съдбата,

че могла тя с пелин, с медовина,

на кой литър, на кой половина,

6855 да засища голямата жажда.

Тя могла всичко тъй да нагажда

и с клиентите тъй се държала,

че заслужила само похвала.

Който само веднъж се отбиел,

6860 после всеки ден идвал и пиел:

един — кана, друг — оканица,

трети — чаша, четвърти — паница

е поднасял към свойта уста.

На това питие сладостта

6865 всички жадни е тук утолила.

А Съдбата, ту груба, ту мила,

ги посрещала уж приветливо.

Ако някой, живеещ щастливо,

поразсъди добре, би разбрал,

6870 че наред с радостта е видял

нещо друго — не много приятно.

А понявга се случва обратно —

и да носи Съдбата несрета,

тя не е всъщност толкоз проклета,

6875 че човек да не вижда напред

нещо светло, красиво наглед —

веднъж истинско, друг път мечтано.

Но той трябва да знае отрано

кое точно му носи отрада,

6880 а не в тежка покруса да страда,

като грешник сред ада запратен.

Ако ще да си учен и знатен,

ти Съдбата не ще промениш.

А тогава защо да тъжиш,

6885 да проклинаш света, да се тровиш?

По-добре ще е, без да злословиш,

да посрещаш, без трепет в душата,

туй, което ти носи Съдбата.

И когато е мила, красива,

6890 и когато е грозна, злоблива,

тя безспирно върти колелото

и тъй сменя доброто със злото,

че и аз трудно мога разбра

хитрините на тази игра.

6895 Тя така си нещата подрежда,

че не се знае как ще изглежда

после краят — дали със печалба

или, щом пък загубиш, със жалба.

За Съдбата ми вече додея

6900 да говоря. И мога към нея

да се върна отново накрая.

Три неща аз от тебе желая —

все съм искрена, казвам на глас

туй, което помисля си аз.

6905 Щом не си с мен съгласен, тогава

упрек отказът твой заслужава

и не мога ти нивга прости.

Първо, в мене бъди влюбен ти,

второ, трябва Амур да намразиш,

6910 трето, сам от Съдба да се пазиш.

Ако чувстваш, че тройното бреме

би могло твойте сили да вземе

и да всее в духа ти тревога,

ще помагам доколкото мога.

6915 Заеми се със първото само.

Ако ти понесеш тежестта му,

не прави си за другите труд.

Щом не си нито глупав, ни луд,

ти навярно и сам би разбрал,

6920 че когато човек е живял,

така както Разумност отрежда,

пред Любов той не губи надежда,

нито пък от Съдба има страх.

От Сократ възхитена аз бях —

6925 той приятел достоен за мен

се оказа — не падна във плен

на Амур. И не се колеба

да упорства пред злата Съдба.

Като него ти също бъди!

6930 Нека бие във твойте гърди,

запленено от мене, сърцето.

Аз ще бъда доволна, дордето

ти към мен храниш обич в душата.

Ето как бих желала нещата

6935 да се случат. Едно искам аз —

чуй молбата ми ти и тогаз

нищо друго от тебе до края

на живота не ще пожелая.

Но защо ли мълчиш като ням?

6940 Ще приемеш ли? Искам да знам.“

        Аз й рекох: „Госпожо, не мога

измени на дълга си към бога,

към Амур. И дордето съм млад,

ще се чувствам безкрайно богат,

6945 ако розата той ми дари.

Ала в негово име дори

и по-тежък обет бих приел!

Засега нямам аз друга цел.

А Сократ пък не бих го ценил,

6950 макар някога той да е бил

ваш най-мъдър и верен другар.

Казах кой е на мен господар —

аз пред него съм сторил обет

и ще следвам добрия съвет

6955 на Амур. Ако тъй ми се пада,

ще отида дори и във ада,

но сърцето не бих обуздал —

та нали на Амур съм го дал.

Запомни, че днес негово то е.

6960 На това обещание свое

ще съм верен до сетния час

и друг никой не ще любя аз.

Не забравяй какво свързва мен

с Добър Прием. Нали по цял ден,

6965 без да чувствам и миг разкаяние,

със едно безподобно старание

и от все сърце служа аз богу.

Ако знаехте днес колко много,

колко силно и страстно обичам

6970 мойта роза! И аз не отричам…

И не мога неверник да стана

заради вас. Не искам замяна.

Мисълта ми е в малката роза.

        Но, от друга страна, в тази поза

6975 доста дръзка изглеждате вече.

Чух устата ви пък как изрече

скверна дума. Това не прилича

на възпитано младо момиче.

Вие мъдра сте уж и красива,

6980 а защо слова тъкмо такива

чух от вас? Като честна жена,

по-добре изберете една

дума, дето по-малко ще дразни.

Зная аз за кърмачките разни

6985 (и наивни, и дръзки в устата),

че когато си къпят децата,

по друг начин туй нещо зоват.

Та нима не съм прав този път?“

        На това, като махна с ръка,

6990 отговори Разумност така:

„Аз, приятелю, мога спокойно,

без да считам това недостойно

и без страх, че лош укор грози ме,

да наричам със точното име

6995 и добрите, и лоши неща.

И не ме мен гризе съвестта.

И дори да е нещо порочно,

именувам го ясно и точно,

без да чувствам ни срам, нито страх,

7000 че навличам си някакъв грях.

А това пък, че съм назовала

туй, което поражда развала,

не е грешно. В живота си аз

грях не сторих до този си час.

7005 Във какво ми се крие вината,

щом направо зова с имената

тези най-благородни неща?

Нали Господ Бог, моят Баща,

със ръцете Си сам ги създаде

7010 и чрез тях Той на хората даде

тези средства, с които плодът

продължава извечния път

на човека. Без тях гибел явна

край би сложила доста отдавна

7015 на живота, надвил вековете.

Бог заложил е тъкмо в мъдете

чудотворна, възраждаща сила.

Тя човешкия род е спасила

чрез обнова — от тленно рождение

7020 се достига чрез смърт и падение

до живот, възроден във децата.

И така, надживял времената,

съществува човешкият род.

Бог дарил е дори всеки скот

7025 все със същата сила могъща

чрез възраждане той да възвръща

потеклото и тъй да векува,

докато този свят съществува.“

„Но, госпожо, аз чух преди малко

7030 и по-срамни неща. Колко жалко,

че си служите с дързък език,

по-подхождащ на някой мръсник.

Ако правилно съм ви разбрал,

Господ Бог е нещата създал,

7035 но нали не Той дал е словата,

предизвикващи гадост в душата.“

„Драги мой — пак отвърна ми тя, —

не на лудост дължим смелостта.

Сподели с мене всичко, което

7040 ти отдавна лежи на сърцето.

На опасност не се излагаш,

пък и с време сега разполагаш.

Аз любов и добро ти желая,

затова много искам да зная

7045 най-сърдечно кого ти обичаш

и дали се по лош път увличаш.

И макар че засегна ме ти,

твойта дързост не ме възмути

и не бих си го връщала днес.

7050 Аз упреквам те в твой интерес,

но не бих се съвсем унизила

и на мерзост не бих се решила.

Не ще чуеш ти нивга от мен

лоша дума. Бъди убеден,

7055 че с кавгата се зле отмъщава.

А когато злословиш, тогава

тази мъст става още по-тежка.

Ако все пак със своята грешка

днес мъстта ми заслужил си ти,

7060 зло не ще те сега сполети.

И макар че обидно говориш

и че искаш злина да ми сториш,

пак добрата страна ще обърна

и на правия път ще те върна,

7065 без да бъдеш на укор подложен.

И друг начин е също възможен:

ако в мене не вярваш, тогаз

съдник друг бих потърсила аз.

Но разсъдъка само признавам,

7070 щом възмездие трябва да давам.

Във кавгите здрав смисъл не виждам.

Нито някого аз ще обиждам,

нито пък ще го правя за срам,

без значение кой е. И знам,

7075 че той сам ще си носи товара.

Тъй е длъжен. Затуй пред олтара

нека сам своя грях изповяда —

това право на всеки се пада.

Не ще също прибягвам до сила:

7080 тази глупост не бих си простила.

От устата ми никаква хула

до ден-днешен не се е тук чула.

Който бъбри, на грях се излага

и на дявола всъщност помага.

7085 По-добре си затваряй устата,

да ти бъде спокойна душата.

«За мъдрец всеки смъртен минава,

ако своите думи спестява,

освен щом той за Бога говори.»

7090 Птолемей убедително спори

по въпроса в един свой трактат[26].

Бог дарява света с благодат

и дордето сме живи, едва ли

със слова, с благодарност, с похвали,

7095 със признателност, с обич и страх

ще възславим ний оня замах,

с който Бог ни обсипва с блага.

Никой смъртен не е досега

отдал Богу достатъчно слава,

7100 а пък Бог с добрини ни дарява.

Нали Катон[27] във своята книга

този същия принцип издига.

В нея черно на бяло той пише,

че за хората благо най-висше

7105 е да знаят кога да мълчат.

И ти трябва да следваш тоз път.

Със обиди недей си служи

и на дело пред мен докажи,

че си вече по-мъдър, по-зрял,

7110 че със времето сам си разбрал

каква полза в живота ще имаш,

от езичници пример щом взимаш.

Но не си ти във случая прав.

Казвам туй без омраза и гняв

7115 спрямо теб и без укори дръзки.

Аз ценя много нашите връзки

и не искам днес теб да обиждам

(само глупост в обидите виждам).

Аз към теб чувствам обич, която

7120 ти тъй тежко засегна, когато

сравни моя изискан език

със езика на някой мръсник.

В какво виждаш ти скверни неща?

Нали в Бога, във моя Баща,

7125 толкоз благост и такт се намира,

че сам Той като цар на всемира

и човека със тях е дарил.

Той на мен, като малка, е бил

пръв учител и с право се счита,

7130 че успял е и мен да възпита

както трябва. Нали и Той смята,

че със точното име нещата

трябва всеки човек да нарича.

Така грубо недей ме засича.

7135 Ако Бог е света сътворил,

на човека не е Той дарил

имената на всичко край нас.

(Със това съм съгласна и аз.)

А понеже бях умна жена,

7140 Той на мен нареди имена

да намеря за всички предмети.

Те от хората бяха приети,

тъй че всичко си има днес име.

Бог тогава със слово дари ме,

7145 а пък то е дар много ценен.

Може би ще си по-убеден,

ако някой стар текст прочетеш.

Да допуснем, че Платон речеш

да отвориш, там ти би видял

7150 как с увереност той е твърдял,

че езикът — дар Божи това е.

Човек казва каквото желае,

отбелязва каквото се случи,

поучава и себе си учи.

7155 Платон вложил е тази идея

във «Тимей»[28] и ти само по нея

би разбрал колко мъдър е бил.

Обясни ми защо си решил

да твърдиш, че тез думи са срамни,

7160 и то с доводи доста измамни.

Знай, над всичко бди Божия сила.

Да речем, че аз бях разменила

имената и всичките хора

вече казват «мъде» на простора

7165 и «простор» на мъдете, тогава,

ако твоята теза е права,

ти би счел за небивал позор

туй, че някой ще каже «простор».

«Мъде» също е дума удобна,

7170 така както и всяка подобна.

Нима другите по са добри?

Моят ум ги така сътвори —

нищо гнусно от тях не прозира.

Бог е мъдър и също намира,

7175 че добре съм се справила аз.

Та кой би ме възпрял в този час

да наричам най-точно нещата?

Ако аз сътворих имената,

за това ли днес грях ще изплащам?

7180 Моят дълг бе, тъй както го схващам,

имена аз на всичко да дам,

за да може без чувство за срам

всеки днес да си служи със тях.

Тук, във Франция, както узнах,

7185 само навикът кара жените

срам да имат от тях и самите

да не си служат с тези слова.

Убедена съм твърдо в това,

че в началото те са могли

7190 с имената да свикнат. Нали

те са нещо напълно нормално,

а не срамно или неморално.

Всеки навик е втора природа.

Човек чувства известна несгода,

7195 щом се с нова вещ той занимава.

Но със времето всъщност тя става

нещо хубаво, нещо привично.

Затова назовават различно

тези видимо срамни неща:

7200 едни — «топки», а други — «яйца».

И днес всяка, тъй както обича,

може тези неща да нарича.

По мой начин не ги принуждавам

да говорят. Но аз настоявам,

7205 че не може да бъде порочно

да наричаш нещата най-точно.

И в училище също се смята,

че със смисъл преносен словата

имат звучност, далеч по-красива.

7210 Според мене буквално не бива

да се взема отделното слово.

Затова ще повторя отново,

че във своите думи аз влагах

по-друг смисъл, когато засягах

7215 този уж деликатен въпрос.

Щом човек не е истински прост

и щом думата той разбере,

вероятно ще може добре

и дълбокия смисъл да схване.

7220 Всяка истина явна ще стане,

щом надеждно се тя обясни

на човека. Добре си спомни

туй, което поетите стари

са изказвали в ред коментари,

7225 за да вникнеш в големите тайни,

за да имаш познания трайни

във една философска наука,

да надмогнеш житейската скука,

да си радостен колкото щеш,

7230 пък и полза, когато речеш,

да извличаш. Онези поети

са оставили чудни куплети,

във които сюжетът, игрите

предизвикват наслада в душите.

7235 Под воала красив на словата

те са вложили истина свята.

Ако ти ги четеш със внимание,

би извлякъл от тях ценно знание.

        А онези слова, за които

7240 ме упрекваш така упорито,

е добре да се схванат буквално

и това е напълно нормално.“

„Да, госпожо, разбрах ви чудесно.

Тези думи наистина лесно

7245 се от всички французи долавят.

Хора, дето с езика боравят,

ги разбират — това аз го зная.

Но, от друга страна, не желая

тук да правя достъпни и ясни

7250 разни тропи, метафори, басни

на поети — и наши, и чужди.

След това, при възникнали нужди,

щом почувствам се аз изцерен

и ми бъде трудът награден,

7255 бих могъл с по-голям интерес

туй, което засегнахте днес,

да тълкувам, та всеки добре

в поетичния текст да прозре.

Няма как да засягам въпроса

7260 неприличните думи защо са.

Аз ви вече простих за това,

че изрекохте много слова

некрасиви, безсрамни и с тях

казахте всичко, което сам бях

7265 дълго смятал за нещо позорно.

И, за Бога, ви моля покорно

да не ме днес корите жестоко

затова, че обичам дълбоко.

Лудостта на мен само вреди.

7270 Действам както Амур нареди —

аз приех този свой господар

и сърцето си дадох му в дар.

Да, обичам прекрасния цвят.

Може би ви изглеждам чудат,

7275 но за друго не искам да зная.

Обич как ли да ви обещая?

Та за мен туй съвсем не е лесно:

спрямо вас ще постъпя нечестно,

ако сторя това. И обратно,

7280 ако с вас се държа акуратно,

на Амур бих тогаз изменил

и не бих си го нивга простил.

Колко пъти ви само повторих,

че обет пред Амур вече сторих.

7285 Че дори и пред смъртна угроза

ще си мисля за моята роза.

Но понеже желаете аз

да се свържа единствено с вас,

ще ви кажа, че туй ми дотяга

7290 и при случай удобен веднага

ще избягам далече оттук.

Аз не искам да мисля за друг.“

Щом изслуша ме, без да се бави,

тя си тръгна и сам ме остави —

7295 все тъй мрачен, замислен, унил…

Но тогава един спомен мил —

за Приятеля мой — ме обхвана.

Тъкмо бях си намислил да стана

да отида при него веднага,

7500 ала Бог, Който с нас разполага,

начаса го изпрати при мен.

Щом съгледа ме тъй натъжен,

с бързи крачки се той приближи.

„Но какво ти е, драги, кажи!

7305 Каква мъка чак толкоз гнети те?

На лицето ти виждам следите

от голямо нещастие. Що ли

ти донесе такива неволи?“

„Пак ми нещо тежи на душата.“

7310 „Но кажи във какво е бедата?“

Аз представих му всичко, което

ми тежи и сега на сърцето.

„Според мен се напразно косиш.

Щом Опасност успя да смириш

7315 и целуна красивата пъпка,

няма смисъл при всякоя стъпка

да си мислиш, че имаш вина

за това, че сега в тъмнина

Добър Прием стои. Нали сам

7320 той те пусна, доколкото знам,

тук дано ти целувка получиш.

Но ще трябва и ти да се учиш

да постъпваш разумно, защото

само тъй се върви към доброто.

7325 Успокой се и знай, че той скоро

ще се види навън от затвора,

в който влезе по твоя причина.“

„Врагове днес той има мнозина.

Да го мъчеше Зъл Език само,

7330 пак би тежка била участта му.

Но и с другите злобен остана,

и на мен причини тежка рана.

Да не беше той, кой би узнал

аз какво съм до днес изживял?

7335 Страх и Срам, вярвам, биха мълчали,

а самата Опасност едва ли

би ми сторила мъки ужасни.

Те и тримата тъй безучастни

си стояха до онзи момент,

7340 в който дявола прати при мен

Зъл Език. Все така заядлива,

Ревност пламна от страст завистлива

и Добър Прием в грешки безброй

обвини. Разтрепера се той

7345 и показа вид толкоз унил,

че тук всеки го би съжалил.

Аз веднага избягах. Нов замък

построен беше камък по камък,

та Добър Прием в този зандан

7350 непрестанно да бъде държан.

Друже мой, ще умра, току-виж,

ако ти мен не ме подкрепиш.“

[1] Ст. 5538. Сатурн — староиталийски бог на посевите, покровител на земеделския труд, на овощарството и на винарството. Времето на неговото управление над боговете се смятало за златен век на Земята. Баща на Юпитер, Нептун, Дит, Юнона и Церера. ↑

[2] Ст. 5539. Юпитер — римският върховен национален бог, гарантиращ законите и крепител на държавното единство, владетел на Небето и Земята. Бог на светлината и на всички атмосферни явления, от които зависи земното плодородие. Отъждествяван с древногръцкия Зевс. ↑

[3] Ст. 5543. Като майка на Еней от Анхиз Венера се смята за родоначалница на императорския Юлиев род, закрилница на Рим, създателка на гражданския сговор и на любовта между хората. ↑

[4] Ст. 5595. Разказът за Апий и Виргиния следва повествованието на римския прозаик Тит Ливий (59 пр.Хр. — 17) в «От основаването на града», III, 44–58. В съчинението се пресъздава в 142 книги седемвековната история на Рим. ↑

[5] Ст. 5631. Клавдий е слугата, за когото става дума. ↑

[6] Ст. 5665. Лукан, Марк Аней (39–65) — римски поет, племенник на Сенека; автор на историческата епопея «Фарсалия». ↑

[7] Ст. 5732, Жан дьо Мьон се позовава на «Сатири» от римския поет Квинт Хораций Флак (65–8 пр.Хр.). ↑

[8] Ст. 5738. Перифраза по «Сатири», I, 2, 24 — стих, придобил пословична известност: «Dum vitant stulti vitia, in contraria currunt» — «Додето свой недостатък отхвърлят глупците, в противен попадат» (цит. по Квинт Хораций Флак, «Събрани творби», изд. «Народна култура», С, 1992, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[9] Ст. 5838. Сведения за личността и философията на Сократ дават неговите ученици и съвременници, най-вече Платон, Аристофан и Ксенофонт от Атина. ↑

[10] Ст. 5848. Римският прозаик Гай Юлий Солин (III в.) споменава за редица личности, между които Сократ, Диоген и Хераклит, в «Сбирка от забележителности» — географско описание на света с бележки за историята, културата и традициите на отделните страни. Твърде популярно, през средновековието съчинението е преработвано многократно и се разпространява под името «Полихистор». ↑

[11] Ст. 5930. Зефир — древногръцки бог на благотворния западен вятър, който довеждал дъжда. Свързал се с Хлорида (лат. Флора), богиня на новата растителност, на която дал пълна власт над пролетния цъфтеж. ↑

[12] Ст. 6302. Жан дьо Мьон черпи сведения от «Утешението на философията» на Боеций. ↑

[13] Ст. 6329. Вж. бележката към стих 6302. ↑

[14] Ст. 6362. Клавдиан, Клавдий (ок. 375 — след 404) — римски поет, писал на старогръцки и на латински език, автор на политическа и полемическа поезия. ↑

[15] Ст. 6467. Има се предвид шестата книга — посветена на Нерон — от съчинението в 8 книги «Животописи на цезарите», познато и под заглавието «Дванадесетте цезари», на римския прозаик Гай Светоний (между 69 и 75–160). ↑

[16] Ст. 6492. Коментаторите отбелязват, че Нерон е бил на трона четиринайсет години. ↑

[17] Ст. 6505. Лидия — страна в Западна Мала Азия; при управлението на Крез (560–646 пр.Хр.), нейния последен цар, преди да бъде завладяна от персите, приказно богатата държава заема по-голямата част от Малоазийския полуостров. ↑

[18] Ст. 6521. Феб (грц. «блестящият») — поетически епитет на Аполон като бог на Слънцето, светлината и чистотата. ↑

[19] Ст. 6651. Манфред — крал на Сицилия от 1258 до 1266 г. Защищавал своето кралство срещу Шарл I (1266–1285), граф на Анжу и на Прованс, но загинал в битката при Беневан. ↑

[20] Ст. 6669. Конрадин — племенник на Манфред, повел война срещу Шарл I, но и той бил победен и впоследствие обезглавен в Неапол през 1268 г. ↑

[21] Ст. 6675. Анри (Дон Енрике) (1225–1304) — син на кастилския крал Фернандо III и братовчед на Шарл I. Изменил на последния и застанал на страната на Конрадин. ↑

[22] Ст. 6704. В «Поликратикус» на Джон от Солсбъри се разказва как Атал Азиатски е измислил играта шах. ↑

[23] Ст. 6779. През средновековието с името сарацини са наричани мюсюлманите и арабите. ↑

[24] Ст. 6794. Хекуба — дъщеря на фригийския цар Димант, съпруга на последния троянски цар Приам, от когото родила деветнайсет деца, придобили трагична слава в легендата за Троянската война, между които Хектор, Парис, Полидор, Касандра, Поликсена. При разрушаването на Троя преживяла гибелта на всичките си близки и спасила само костите на Хектор. Взета за робиня от Одисей и впоследствие наказана със смърт, тя се превърнала в кучка, преди да се хвърли в морето. ↑

[25] Ст. 6798. Сизигамбис, майката на последния персийски цар Дарий III (335–330 пр.Хр.), била пратена в затвора от Александър Македонски; покорена от уважението, с което при посещенията си той се отнасял към нея, в знак на признание тя се оставила да умре от глад, като научила за смъртта на македонския завоевател през 323 г. пр.Хр. ↑

[26] Ст. 7091. Има се предвид съчинението «Алмагест» на древногръцкия астроном, географ, оптик и математик Клавдий Птолемей (II в.). В него авторът дава систематизирани сведения за постиженията на древните астрономи, стреми се да обясни сложните движения на планетите и разработва геоцентричния модел за света. ↑

[27] Ст. 7101. Става дума за Дионисий Катон, на когото се приписват кратки морални максими, най-често поучителни двустишия, изразяващи християнските добродетели. ↑

[28] Ст. 7156. «Тимей» е известен диалог на Платон (437–347 пр.Хр.), в който древногръцкият философ проучва състоянието на човешките знания, отбелязва главните събития в човешката история и прави пълно описание на природата на човека и космоса, на света на идеите и вторичния материален свят. ↑

Ст. 7353-8483: Нови съвети на Приятеля: как да се подмамят пазачите на Добър Прием. Подаръци и разоряване в името на любовта.

        И Приятелят, знаейки вече

що е обич, другарски ми рече:

7355 „Слушай, драги, недей се коси,

в любовта си утеха търси.

Както по-рано, тъй и сега

на Амур бъди верен слуга.

Ако бога си ти изоставиш,

7360 с това грях най-голям ще направиш.

И Амур би потънал във жал,

че измамен е бил от васал,

от най-верния негов слуга,

както никой друг път досега.

7365 Ако нещо Амур нареди,

изпълнявай — послушен бъди.

Който следва добрата му воля,

няма нивга да крее в неволя,

стига той от Съдба някой ден

7370 да не бъде най-подло сразен.

На Амур служи вярно докрай,

непрекъснато ти се старай

да не даваш страстта да изстива.

Тази мисъл е толкоз красива.

7375 Според мен би било лудост цяла

да помислиш ти сам за раздяла.

Впрочем той теб държи те така,

че дори и да искаш сега,

ти не би се с Амур разделил.

7380 Чуй тогава, приятелю мил,

какъв изход предлагам ти аз.

Ще изчакаш тук някой друг час,

преди още при замъка сам

да отидеш. Достигнеш ли там,

7385 не ходи близо ти до стената

и не спирай ни миг пред вратата.

Аз отново горещо те моля

да не даваш на порива воля.

Ако замъка стигнеш, тогава

7390 покажи, че не те занимава

Добър Прием и чужд ти е вече.

Ала щом го съзреш отдалече,

че стои до прозореца скрит,

погледни го със жалостен вид,

7395 но бъди и все пак предпазлив.

Той самият ще бъде щастлив

да те види, макар че от двама

стражи пазен е строго и няма

да личи по вида на лицето

7400 какъв смут му сковава сърцето.

А той може и друго да стори —

в миг прозореца свой да затвори,

щом дочуе познатия глас,

и през малко отворче тогаз

7405 да поглежда към теб многократно,

докато да си тръгнеш обратно.

А със Зъл Език много внимавай

и пред взора му ти не заставай.

Ако той върху теб поглед спре,

7410 поздрави го с поклон и добре

прецени ти сам как да се пазиш —

да не се усъмни, че го мразиш.

Ако срещнеш го нейде на път,

нека скрит ти остане гневът:

7415 който умен е, той не издава

своя гняв, а спокоен остава.

А когато се случи мъдрец

да излъже изпечен лъжец,

би могло да се каже спокойно

7420 че е свършил той дело достойно.

Ако ти на любов се отдаваш,

трябва много добре да внимаваш.

Ти на Зъл Език чест окажи

и рода му дори уважи

7425 с добра дума, с внимание даже,

макар той да цели да те смаже.

Обещай му ти обич и дружба,

вечна вярност и доходна служба.

Нали знаеш таз мисъл правдива,

7430 че със хитрост се хитрост надвива.

Не е никакъв грях, ако можеш

хитреците в капана да сложиш.

А за мен Зъл Език е лъжец —

по-опасен дори от крадец

7435 и убиец. Делата му виж

и в това ще се сам убедиш.

Това прозвище най му отива.

Той със срам и позор ни покрива,

той петни всяко доблестно име.

7440 Такъв злостен език нетърпим е.

Според мене въже заслужава.

Със делата си той надминава

дори тези, които крадат.

Нали знаеш какъв е редът:

7445 щом крадец ти парите набара

или щом изгребе ти хамбара

и четворно плати, съдията

опрощава му после вината.

Завистлив и лукав, Зъл Език

7450 върши скверни неща всеки миг

с непочтеност почти непозната.

Туй, което изкаже устата,

то завинаги вече остава.

Лоша дума не се заличава,

7455 добро име не се връща лесно

и това е на всички известно.

Зъл Език ти отбягвай сега!

Човек често целува ръка,

на която би хвърлил жарава.

7460 Нека в Тарса[1], във друга държава

да отиде той там да вилнее,

за да може щастлив да живее

всеки влюбен тук. Трябва със нещо

да запушим туй гърло зловещо.

7465 Нека нивга не види бял ден

никой негов човек приближен.

Залъжи го с лъжливи милувки,

с излияния, пълни с преструвки,

с подлизурство полушеговито,

7470 със двуличие, вещо прикрито.

Хвърли кокал на лошите псета,

за да можеш да минеш през плета.

И ще спре Зъл Език да говори,

щом по израза твой му се стори,

7475 че не би ти направил и стъпка

към красивата розова пъпка.

Служи също на Старата, дето

за Добър Прием бди. (От небето

дано огън се сипне по нея!)

7480 С Ревност (Господ дано прокълне я!)

се отнасяй с учтивост подобна.

Тя е тъй завистлива и злобна,

че когато човек преуспява,

от ненавист се просто вбесява.

7485 Тя е подла, тя другите мрази,

всичко само за себе си пази,

сякаш щом като някой се радва,

от имота й нещо открадва.

Как е глупаво тъй да ламтиш!

7490 Туй би значело сам да твърдиш,

че щом другиму огън дадеш

и щом всеки запали си свещ,

тези свещи така засияват,

че и пламъка твой намаляват.

7495 Всеки, който ум има в главата,

много ясно разбира нещата.

Щом жените те молят, тогава

откликни както най подобава

и привидно учтив остани!

7500 Добротата се много цени.

Гледай те и да не разберат,

че ги мамиш. Такъв е светът:

ако ти си решил своя враг

да погубиш, прави се на драг,

7505 на приятел преструвай се даже,

ако нужно това се окаже.

Уверявам те аз, че едва ли

враговете се биха предали

по друг начин. Откритата сила

7510 в никой случай не би ги сломила.

Върху теб удар тя ще стовари.

Ако срещнеш онез тъмничари,

дето пазят Добър Прием, знай,

че за тях също има колай.

7515         Предложи им подаръци ти

и гнева им със тях укроти —

венци свежи, цветенца уханни,

воалетки и тежки гердани,

и бижута от фина направа.

7520 Но внимавай това да не става

в твой ущърб. Ако щедро даряваш,

гледай сам да не се разоряваш.

Свойте болки им ти изреди,

разкажи за онези беди,

7525 във които Амур те въвлече.

Ако всичко изхарчил си вече

и не виждаш какво да дадеш,

то ще трябва тогаз, щеш не щеш,

да им нещо все пак обещаеш,

7530 ала без да се миг колебаеш;

нека твоята дума е твърда.

Ако няма къде да се мърда,

помоли ги за помощ тогаз.

Ако в плач затрепти твоят глас,

7535 туй ще бъде от полза все пак:

да поплачеш, това ще е знак,

че си мъдър. Пред тях натъжен,

на колене, почти просълзен,

умолително ти застани.

7540 Те ще видят по твойте страни

как се стичат сълзи и в туй време

милост, вярвам, и тях ще обземе.

Щом не ти се във този миг плаче,

наплюнчи си и двата клепача

7545 или лук ти отнейде вземи

и го смачкай — сълзите сами

от очите тогаз ще текат.

Ти така би могъл всеки път:

и дори да не ти е до плач,

7550 да заплачеш. Един изнудвач

лесно става галантен любовник,

макар той да е всъщност виновник

затова, че заложил е мрежи

и в тях дами с любовни копнежи

7555 се улавят. И само насетне

съгласява се сам да отметне

от тях своята примка измамна.

Друг със плач, със заблуда най-срамна,

без изобщо любов да познава,

7560 много млади моми съблазнява.

Ти на строгите стражи душите

с плач би трогнал, но стига сълзите

да са искрени. Щом доловят

в теб измама, не ще ти простят.

7565 Щом не можеш от срам или страх

да отидеш по-близо до тях,

друг път мога на теб да подскажа,

за да стигнеш до вярната стража.

Някой близък човек изпрати

7570 там да иде. Поръчай му ти

за бедата ти той да разкаже.

Ако трябва, писмо на тях даже

напиши, но недей споменава

кой си ти. Щом за мъж въпрос става,

7575 пиши ТЯ, а пък ТОЙ за жена.

Така никой не може позна

какво точно се крие в писмото.

Слушай мойте съвети, защото

има много мръсници, които

7580 пред света не държат нищо скрито:

те за връзки интимни узнават

от писмата. След туй разгласяват

всички тайни и с тази си гадост

те развалят най-сладката радост.

7585 Нямай никога вяра в децата —

да не би да объркат нещата.

За посредник те всъщност не стават,

пред предатели щом се издават.

А понякога става опасно,

7590 че показват наляво, надясно

какво носят и даже желаят

да разкажат каквото узнаят.

Със заръките лошо се справят

от неопитност. Щом ги оставят

7595 без надзор, без контрол на устата,

всяка тайна ще бъде узната.

Щом със стражите щедър си бил

и щом ти си ги с нещо дарил,

те не ще са към теб заядливи

7600 и ще бъдат дори милостиви.

Всеки би те радушно приел,

ако с дар си го щедро почел.

А дарът ти успех гарантира.

Така както се ястреб дресира

7605 със примамка и идва той вече

най-редовно и сутрин, и вечер,

така също един тъмничар,

щом получи желания дар,

на любовните двойки поглежда

7610 с доброта и им вдъхва надежда.

Ако те се покажат надути

и не бъдат молбите ти чути,

ако с дарове скъпи не смогнеш

ти пазачите строги да трогнеш,

7615 ако даже и плач не помага

и оттам те прогонят веднага,

ако твойто достойнство обидят,

по-добре да не те вече видят!

Щом не могат гнева си да сдържат,

7620 нека в него душите си пържат.

Щом избягаш от тях, те самите

ще решат да ти търсят следите

и това ще е в твой интерес.

Колко странни изглеждат ми днес

7625 тези хора надменни! Та виж,

че ти колкото по ги цениш,

толкоз по-лошо с теб се държат.

И те мразят, дори те гнетят,

ако ти се покажеш смирен.

7630 Разделиш ли се с тях огорчен,

гордостта ще ги мигом остави,

ще си спомнят добрите прояви

на предишните хора омразни.

Хем ги твойта почтителност дразни,

7635 хем боли ги, когато, до скръб

наранен, ти обърнеш им гръб.

Така както добрият моряк,

на път тръгнал към някой чужд бряг,

и едничка звезда да съзира,

7640 пак различни посоки избира

и платната си силно обтяга,

та от бурите зли да избяга,

тъй човекът, когато обича,

слепешката не бива да тича.

7645 Ако радост любовна желае,

предварително трябва да знае

да върви ли по нейните дири,

или път назад следва да дири.

Но от мен запомни и това,

7650 че смирено, с почтени слова

ще е може би твърде уместно

ти пазачите кротко и честно

да помолиш — дори да са груби.

Който моли, той нищо не губи;

7655 ще получи ответ благосклонен

или пък ще се види изгонен.

Но не ще го излъжат. Какво ли

човек губи, когато той моли,

освен може би своето време?

7660 Пък и надали яд ще обземе

тъмничарите. Те и да гонят,

със съчувствие гледат на оня,

който с тях е учтив и покорен.

И да бъде пазачът злосторен,

7665 ще се чувства все пак поласкан

от това, че му правиш метан.

А пазачите смятат се днес

за достойни, за хора със чест,

с добродетели твърде високи,

7670 щом при тях от различни посоки

идват хора с молби и рушвет,

без да знаят дали във ответ

ще им бъде приета молбата,

или пък ще им хлопнат вратата.

7675 Щом добре ги посрещнат, тогава

лъч надежда сърцата им сгрява,

ала щом ги прогонят, то нека

тръгнат те по обратна пътека

с мисълта, че подир неуспеха

7680 все пак могат да чакат утеха.

Но те своя план трябва да скриват,

да не казват на друг, че отиват

да откъснат от розата цвят,

да не би да ги върнат назад.

7685 Нека само чрез силния зов

на една откровена любов

стане ясно защо са дошли!

Туй пазачите по ще смили.

Ако всеки и може, и знае

7690 да постигне каквото желае,

и сам той ще се чувства уверен,

че успехът ще бъде намерен.

Чуй и друго от мен: може би

няма смисъл от много молби,

7695 щом на зле тръгнат вече нещата.

Ако те ти затворят вратата,

ще се хвалят, че някой все пак

е превивал смирено гръбнак,

а пък щом съгласят се, тогава

7700 за какво да се кичат със слава?

И макар да се гордо държат,

те постъпват така някой път,

че щом ти не се молиш на тях

и не си нито груб, нито плах,

7705 те предлагат ти разни услуги.

А пък има молители други,

доста глупави, доста припряни,

непризнаващи средства отбрани.

Те даряват със щедра ръка

7710 и пазачите стават така

горделиви, че свежите рози

се заплащат прескъпо от този,

на когото цветът се понрави.

Уж във свой интерес той го прави,

7715 а пък всъщност си само вреди.

Та нали е могло и преди,

и без подкупи, пак да успее.

Ако всеки молител умее

тъй услугите техни да хвали,

7720 хем и рози те биха му дали,

хем не ще се с молби унижава

и не ще им подаръци дава.

За да бъдат те по-отстъпчиви,

по-добре тези рози бодливи

7725 да увехнат. Намразил бих много

и дори порицал бих най-строго

който сам се на други продава.

Той за мен отвратителен става.

        Време ти не губи, пак опитай!

7730 Със молбите си мрежи изплитай,

та желаната плячка да хванеш.

Ако някак си ти изостанеш,

ще настъпят такива моменти,

че значителен брой претенденти

7735 ще се втурнат със своите страсти

към цъфтящите розови храсти.

И не ще да са те единици,

а ще бъдат десетки, стотици.

Ще погледнат към твоя мил цвят

7740 и понеже ще бъдеш назад,

да изчакаш за по-добро време,

някой друг твойта роза ще вземе.

Който истински мъж е, той няма

да си мисли, че някоя дама

7745 ще му иска сърцето, ръката.

Не се лесно поддава жената!…

Който сам да се справя решава

и на по-бърз успех се надява,

не би трябвало той да унива,

7750 че е бил от жена горделива

непристойно веднъж наруган

и не е стигнал пристан желан.

Нека верен курс той да държи!

И ти, драги, се твърд покажи,

7755 щом се срещнеш с онези пазачи.

Ако те се гневят, това значи,

че не бива да правиш постъпки

да достигнеш уханните пъпки.

Издебни ги, когато ликуват,

7700 а не тъкмо когато тъгуват.

Ако Ревност, във твоя изгода,

ги измъчва (а тя по природа

е безумна), ти давам съвет

да опиташ сам своя късмет.

7705 Всичко много добре прецени,

та дано в някой кът, настрани,

ти да влезеш във разговор с тях,

без да чувстваш от другиго страх.

Добър Прием е още в затвора,

7770 ала щом сред свободните хора

се окаже, той сигурно пак

ще отправи към теб поглед благ

(нали с всички е толкоз вежлив!)

и ти в миг ще се видиш щастлив

7775 да откъснеш любимата роза.

И дори да предчувстваш угроза,

дори Страх и Опасност, и Срам

с хули теб да обсипят, аз знам,

че това те ще сторят привидно.

7780 Инак би било много обидно

да приемат те този позор,

без на теб да окажат отпор.

Та дори да е Страх разярен,

като рак да е даже червен,

7785 а пък Срам и Опасност да сторят

всичко с цел срещу теб да се борят,

ти не давай за туй пет пари.

Сили в себе си ти намери,

докажи, че си смел и сърцат —

7790 откъсни ароматния цвят.

Избери най-удобното време,

нека твоята сила връх вземе

и така ще харесаш на всички.

Жени има със странни привички:

7795 външно искат да минат за властни,

а по принцип са всъщност съгласни

да отстъпят те всичко, което

уж насила от тях е отнето.

Те ще страдат, щом в общия спор

7800 ти окажат заслужен отпор

и от него победно излязат.

И не радост, а яд и омраза

ще таят, че не си устоял,

че от тях си се ти побоял.

7805 Щом на теб заговорят те злъчно

и ти стане обидно и мъчно,

щом прибегнат във спора до сила,

не посягай към розата мила!

По-добре остани в техен плен,

7810 искай прошка, изчакай тоз ден,

в който Страх и Опасност, и Срам

ще се махнат най-сетне оттам.

Добър Прием не ще се забави

и когато на теб предостави

7815 туй, що искаш, ти още веднъж

покажи, че си истински мъж,

и постъпвай достойно и честно.

        Със Добър Прием става по-лесно:

зорко погледа ти му следи,

7820 като него във всичко бъди.

Ако вид сериозен си дава,

и на теб ще е нужно тогава

израз много по-строг да добиеш.

А когато пък в него откриеш

7825 по-невинни, по-детски черти,

непринудено дръж се и ти!

Щом щастлив е, правѝ се щастлив,

щом е тъжен, стани милостив,

като него се смей и плачи,

7830 без преструвка в гласа да личи.

Хвалѝ̀ всичко, в което се врича,

и любѝ туй, което обича,

мрази тези, с които се кара,

и така в теб ще има той вяра.

7835         Една дама с възвишен стремеж

ще се влюби ли в някой младеж

лековерен и буен? Едва ли,

дорде другите сън са заспали,

би се радвала тя да го чува,

7840 че й пее или че лудува.

Та нали всеки би я презирал

и за глупава би я намирал.

Ако някой мъж сам разтръбява

със коя и къде се задява,

7845 според мен ще е луда жената,

нему щом си отдава душата.

Знай, че глупост голяма ще стори

всеки мъж, щом за обич говори

пред лудетина. Няма да смогне

7850 той сърцето й лесно да трогне.

Ако мъдър е той и вежлив,

не ще никога бъде щастлив.

Не подбира ли свойте похвати,

с хули тя ще го мигом отпрати,

7855 ще го вземе дори за хитрец,

за наивник или за лъжец,

ще му тръшне вратата без време

и по-глупав приятел ще вземе.

Знай, че тя ще прогони добрия

7860 и ще иде при някой от тия,

който нивга не ще я обича.

Любовта си тя нему обрича,

така както вълчицата прави,

в лудостта си когато се дави

7865 и когато потърсва приют

при вълк още по-страшен и лют.

Щом се случи с Добър Прием двама

да играете шах или дама,

или друга забавна игра,

7870 твойта роля ще бъде добра,

ако ти предадеш се в двубоя

и отстъпиш триумфа на тоя,

който мило към теб се държи.

На Добър Прием ти покажи,

7875 че в играта те той превишава.

И дори да се с теб подиграва,

не засягай се ти от това.

Възхвалявай го с щедри слова

и когато към тебе погледне

7880 и покаже, че иска да седне,

поднеси му възглавничка мека.

Ти ще имаш задача нелека,

но не бива да чувствуваш страх.

А когато съгледаш, че прах

7885 върху него е паднал, то ти

го във същия миг изчисти.

Попривдигай му леко палтото,

ако влачи се то. И каквото

във живота си ти да направиш,

7890 нему гледай с това да се нравиш.

Ако ти се отнасяш така,

ще протегне към теб той ръка

и ще стигнеш желаната цел,

щом по верния път си поел.“

7895 „Но, Приятелю, как е възможно?

Ни един демагог тъй безбожно

спрямо мене не се е държал.

Не съм низост подобна видял.

Настояваш да служа със чест

7900 аз на най-лицемерните днес.

Всички те са двулични, лукави.

Между тях изключение прави

Добър Прием. По твоя съвет

аз бих станал измамник проклет.

7905 За мен друго възмездие няма

освен смърт, ако аз със измама

служа някому. Друго ще сторя,

щом е нужно все пак да се боря:

предизвикал бих тези, които

7910 срещу мене застават открито.

Аз със Зъл Език бих предпочел

да изляза на явен дуел.

За мен този ход по-оправдан е.

И тъй може би той ще престане

7915 срещу мен толкоз врява да вдига.

Инак май и до бой ще се стига…

Ще му бъде наложена глоба

затова, че към мене със злоба

се държи. За такава обида

7920 аз дори и в съда ще отида.“

        „Тъй постъпват онези, които

помежду си воюват открито.

А пък Зъл Език, както е знайно,

търси винаги средство потайно.

7925 Една грижа той има — безспир

клевети да изпраща подир

всички хора, които презира.

(Дано нивга от Бог няма мира!)

Спрямо тебе щом действа измамно,

7930 според мене не ще да е срамно

да отвърнеш и ти със измама.

За безверника вяра да няма!

Той изпитва ненавист злоблива

и ту зъби се, ту се надсмива.

7935 Затова аз от него се пазя

и на свой ред дълбоко го мразя.

Щом ни чест, нито съд ще го спре,

от измама той нека умре.

Щом не може с почтеност, тогава

7940 отмъсти както той заслужава.

С плач не можеш накара мръсника

по-добре да си сдържа езика.

Всеки път той за прав ще се счита

и за твоето право ще пита.

7945 И когато е в него вината,

пак не ще си затвори устата.

Щом дадеш доказателства нови,

още повече той ще злослови,

по-опасен ще стане слухът

7950 и по-страшен за тебе срамът.

Много повече срам си навличаш,

ако ти се стремиш да отричаш,

ако ти за сплетните мъстиш.

И макар че ти много държиш

7955 Зъл Език да набият открито,

знай, че няма да бъде изтрито

с бой петното ти срамно. Защо ли

ще го чакаш за прошка да моли?

Както вярвам в доброто всевишно,

7960 тъй твърдя, че това е излишно.

Не надявам се аз на разплата

и макар че е в него вината,

мойта щедра душа ще прости.

Ала щом предизвикваш го ти,

7965 във Светото Писание аз

се кълна, че той може тогаз

Добър Прием в затвор да постави,

във въртоп да го ядно удави,

да го кара в окови да страда

7970 или жив да го хвърли на клада.

За теб туй ще е вечна раздяла…

И тогава душата ти цяла

ще потъне в такава печал,

на каквато не се е поддал

7975 дори Карл, в деня, в който Роланд,

ранен тежко в жестоката бран,

си намерил смъртта в Ронцесвал

(нали сам Ганелон го предал)[2].“

        „Не това беше моята цел.

7980 А на Зъл Език (дявол го взел)

аз бесило му бих пожелал.

Толкоз зло съм от него видял!“

        „Не бесило въпроса решава —

да го съдиш не ти подобава.

7985 За възмездие дойде ли време,

Правота ще се с него заеме.

А пък ти прибегни до измама —

по-добро разрешение няма.“

        „Ще последвам аз твоя съвет,

7990 друже мой, но кажи по-напред

дали днеска на теб е известно

как се стига до замъка лесно,

дали по-кратък път съществува?“

        „Да, аз знам такъв път, но той струва

7995 много скъпо. Достъпен е само

ако имаш богатство голямо.

Драги мой, ако ти се решиш

онзи замък голям да рушиш,

друг път има и той е по-пряк.

8000 Ти по него научил би как

крепостта до земята да сринеш.

И без мойте съвети ще минеш.

Или стражите биха заспали,

или бързо се биха предали;

8005 никой дума не би промълвил,

нито замъка би защитил.

Давай Много се тоз път зове,

Луда Щедрост по него снове,

много влюбени там тя поглъща.“

8010 Този път тука мене ме връща:

докато да си дойда, измина

една дълга и трудна година.

Щедрост вдясно ти там остави,

по утъпкан път вляво кривни

8015 и преди да усетиш умора,

пак по него ще стигнеш затвора

и кракът ти тогаз ще прекрачи

всеки праг, сякаш злите пазачи

до един са отдавна измрели.

8020 Ще се срутват стени до темели,

ще се сриват в прах кулите бойни,

без да видиш по тях смели войни.

И тогава масивният замък,

построен от най-здравия камък,

8025 много лесно би бил разрушен

(дваж по-трудно ще бъде за мен

да разчупя изпечена пита).

Щом му липсва надеждна защита,

нищо вече не ще го опази.

8030 Не ти трябва войска като тази,

от която изпитвал е нужда

Карл Велики в оназ земя чужда —

във Германия — силом да може

пълновластен режим да наложи.

8035 Но доколкото знам, в този път

безимотните трудно вървят.

Онзи, който остане си беден,

не ще бъде по него поведен.

И все пак заведат ли го там,

8040 той тогава могъл би и сам

да върви, както с мене се случи.

И ти сигурно можеш научи

как по същия път да вървиш,

ако с много пари се снабдиш.

8045 Бедност лично на мен забранява

да минавам повторно тъдява.

Тъкмо тя ме най-много възпира

и за тебе там изход да диря.

До сантим всичко аз пропилях,

8050 че дори и на заем вземах.

А не се ли човек издължи,

той прибягва до срамни лъжи.

Тъй прибягнах и аз до измяна…

Същевременно ясно ми стана,

8055 че дълга си не бих изплатил,

дори някой да бе ме убил.

Бедност даже ме сплаши: „Човече,

без пари да не стъпваш тук вече!“

И аз следвам таз строга заръка.

8060 А ти би се добрал там без мъка,

щом Богатство ти право даде.

Но дори да те там заведе,

дори грижи за теб да положи,

то изобщо не ще се тревожи

8065 дали ти издържал би докрай.

Още нещо от мен добре знай:

все по този път ти продължавай

и от него не се отклонявай,

докато Бедност пак не понечи

8070 с всички сили на тебе да пречи.

Луда Щедрост отвътре владее —

да играе й дай, да се смее

и пари на провала да дава,

сякаш рине ги тя като плява,

8075 без да мисли и без да пресмята

докога ще са все тъй нещата.

А пък Бедност, обърнала гръб,

е потънала в срам и във скръб.

Колко мъка в живота си вижда,

8080 как болезнено тя се обижда,

че не са й молитвите чути,

че от хората зли и надути

нито някой добро й е сторил,

нито с нея добре е говорил.

8085 Всеки хули я, всеки я мрази

и далече от нея се пази

да не го доведе до несрета.

Ти и този път чуй ми съвета:

да изпаднеш във бедност голяма —

8090 от това по-голямо зло няма.

Този, който длъжник е, той знае,

че наистина страшно това е,

и предчувства сърцето му клето,

че и него го чака въжето.

8095 И това е известно на тия,

дето стигат до глад и просия.

Колко много обиди търпят,

милостиня дорде им дадат.

В любовта който щастие чака,

8100 нека знае добре, че бедняка

и тук също нещастен остава.

И Овидий това го признава[3].

На бедняка тегло му се пада —

той от всички е мразен, той страда,

8105 често разума губи си той.

Дано нивга, приятелю мой,

Бедност теб да не те сполетява.

В мойте думи недей се съмнява —

все на свой гръб съм аз изживял

8110 това, дето до днес съм видял.

Затова си сега позволявам

и на други уроци да давам.

Аз преминах през горест и срам

и от теб, драги, по-добре знам

8115 докъде ще те Бедност докара.

Безрезервно във мен имай вяра!

Преди време и аз бях злочест,

затова тъй говоря ти днес:

щом от чуждия опит се учиш,

8120 във живота си ти ще сполучиш.

        Сред околните бях аз известен

като доблестен, умен и честен.

Много харчех, където да ида,

и не можех с пари да се видя.

8125 Тъй приятен ми бе този свят,

докато се усещах богат.

Луда Щедрост изисква пари,

беднотията тъй ме гнети,

че рискувам аз своята кожа,

8130 ако залък хляб искам да сложа

във устата си. Вятър студен

ще задуха, а няма за мен

ни обувки, ни топличка дреха.

И живея живот без утеха…

8135 Тежка бедност сега ме души,

от приятели тя ме лиши:

аз загубих ги в същия ден,

в който злата Съдба върху мен

връхлетя вероломно. Но не!

8140 Тя не мойте другари отне:

тя богатството взе ми. Да бяха

те наистина верни, не щяха

да допуснат да станат нещата

така, както поиска Съдбата.

8145 Спрямо мене тя нямаше грях…

За да имам другари, аз бях

дал сърцето си, своето злато…

Нямах никакви близки. Когато

за последен път вече платих,

8150 с изненада и болка открих,

че без средства останал съм аз,

и другарите в същия час

ме напуснаха, правейки само

недоволна гримаса през рамо.

8155 И те имаха право, защото

повали ме и мен колелото

на Съдба. А за този ми хал

Бедност също тъй имаше дял.

От Съдба не оплаквам се аз.

8160 Тя ми даде в съдбовния час

един дар — една течност вълшебна,

притежаваща сила целебна.

Щом ме пръсна със нея, пред мен

стана светло досущ като ден.

8165 Взор орлов да ми беше Бог дал,

аз нещата не бих ги видял

по-добре. В този час долетя

Бедност. Зная, че именно тя

ме лиши от стотици другари,

8170 от приятели нови и стари.

Както Бедност, така и Съдба,

без да водя със тях аз борба,

позволиха ми сам да позная

любовта на приятеля — тая,

8175 дето вечна в живота остава

и се само в беда проверява.

Щом разбрал, че в неволя съм аз,

той при мен се намери завчас.

Мойта орис тъй силно го трогна,

8180 че с каквото можа ми помогна

да намеря спасителен път.

Как приятен му беше гласът!

        „Ето мен, ето мойто имане —

рече той. — Нека твое то стане.

8185 Без да питаш, вземи си без страх,

не ще сториш ти никакъв грях.“

„Ала колко?“ — попитах смутен.

„Толкоз, колкото искаш. За мен

туй богатство не струва и плява,

8190 със приятеля щом се сравнява.

В деня, в който се бяхме видяли

и се бяхме добре опознали,

чувство силно възникна у нас

(и то още от първия час

8195 на проверка подложено беше).

От началото ясно личеше,

че ни свързва нас дружба най-здрава

и че рядко се среща такава.

(Предварително кой би разбрал

8200 със какви хора той се е сбрал?)

От тоз ден всички земни блага,

на които се радвам сега,

ще са само за теб и за мен.

Тъкмо с тях съм ти аз задължен.

8205 Ти сам виждаш с каква силна власт

тази дружба обвързва ни нас.

Аз за твойто добро съм готов

да приема живота суров

на обречен затворник дори,

8210 да ти дам и имот, и пари…“

        За да видя, че всичко това

не е наниз от празни слова,

той накара ме сам да посегна

към парите му… Как да протегна

8215 към тях свойта ръка на бедняк,

който милост очаква, и как

при такава една орисия

аз и плахост, и срам да надвия?

Според мен по-добре ще е сам

8220 за несретата своя да знам.

Няма що да го друг научава.

        Тука явно и дума не става

за тез просяци, дето навред

по земята ще срещнеш безчет.

8225 Те ласкаят кого както могат

и под някаква външност убога

скриват своя разкош. И твърдят

с глас измамен, под път и над път,

че са бедни, а всъщност с просия

8230 пълнят своята тежка кесия.

Ала днес за тях бих предпочел

да мълча. Инак бих си довел

сам не малко беди на главата,

ако аз им разкрия лъжата.

8235 Лицемерните страшно намразват

тези, дето им правдата казват.

Луд ли бях, та със чисто сърце

доверчиво протягах ръце

към онези приятели мними.

8240 Тази лудост така навреди ми.

Днес съм вече от всички презрян,

за отплата дори бях руган

и впоследствие аз се видях

непотребен за всичките тях.

8245 Ти единствен не ме изостави,

ти от нашата дружба направи

нещо истинско, силно, човечно

и навярно ще бъде то вечно,

така както към тебе докрая

8250 уважение аз ще питая.

И понеже ще дойде денят,

в който мигом ще секне дъхът,

в който аз по съдбовния жребий

телом вече не ще бъда с тебе,

8255 помни винаги ти, че Смъртта

поразява в нас само плътта —

туй, което в живота е тленно.

И тъй както е свише решено,

по природен закон, щем не щем,

8260 рано Богу дух с теб ще дадем,

но не точно във същия час.

Смъртта плаши с раздяла и нас…

Във едно съм все пак убеден —

ако аз пръв умра някой ден,

8265 така силна е в нас близостта,

че дори и да дойде Смъртта,

ще остана аз в теб да живея.

Ако пръв озовеш се при нея,

ще живееш в сърцето ми ти,

8270 докато то не спре да тупти.

От легендите ти си узнал

как след своята смърт е живял

Пиритой на Тезей във сърцето[4].

Тях ги свързвало чувство, което

8275 им доставяло толкоз отрада,

че Тезей бил готов даже в ада,

при нечути тегла и несгоди,

своя най-мил другар да споходи.

Бедност даже от Смърт е по-зла.

8280 Тя през болки и страшни тегла

и духа, и плътта изтощава.

За момент дори тя не престава

сред народа да сее раздор,

да заплашва със срам и позор.

8285 Тя на всичките хора вреди

и им носи беди след беди.

Според мене самата Смърт даже

по-опасна не ще се окаже.

А напротив, тя мир ни доставя

8290 и в един миг човека избавя

от безбройните тежки злини.

С нея свършват се земните дни.

И макар че е страшна за нас,

тя пристига за ден или час.

8295 Соломон си спомни, драги мой!

Цар всесилен и мъдър бил той

и бил тачен във Ерусалим.

Много притчи на него дължим.

Поучава той с ум прозорлив[5]:

8500 „Сине, гледай, дордето си жив,

да не те нивга бедност постига!“

И добавя пак в същата книга:

„По-добре превърни се на прах,

но недей да си гол сиромах!

8305 Предпочитай пред бедност смъртта!“

Бедността е страх, срам, нищета.

Този, който остава си беден,

във живота ще бъде последен.

Изоставен, немил, изтерзан,

8310 той от всички ще бъде презрян.

Така мислел е цар Соломон.

В Древността и по писан закон

за неверник беднякът минавал

и презрение той заслужавал.

8315 Страшно нещо е туй бедността.

Аз си бих позволил смелостта

да ти кажа, че щом си от тези,

дето славят се с пълни ковчези,

с пари, с накити колкото щеш,

8320 трябва дар подходящ да дадеш,

а в замяна за щедрост такава

ще получиш ти рози тогава.

Ти не си ни скъперник голям,

ни заможен, доколкото знам.

8325 Ако даваш, разумно прави го,

да не падаш под тежкото иго

на жестоката Бедност, че тя

ще те мъчи до гроб в нищета.

Непрестанно ще бъдеш подложен

8330 ти на присмех и никой заможен

помощ нивга на теб не би дал,

щом си свойте пари пропилял.

Плодове от богати градини

изпрати им: череши, малини,

8335 дренки, ягоди, праскови, сливи,

круши, ябълки — питомни, диви,

зрели мушмули, гроздове едри…

Ако ти тези дарове щедри

от пазар си ги купил, тогаз

8340 излъжи, че е идвал у вас

отдалече твой близък другар

и че всичко от него е дар.

Предложи им ти рози уханни

и ред други цветенца отбрани,

8345 при това без големи разноски,

но с изискани светски обноски.

Също тъй е добре да се знае,

че подаръкът много влияе

върху хорските нрави — затваря

8350 той устата дори на клюкаря,

тъй че, вместо злини да ти стори,

сам ще чуеш добро да говори

и злодумецът. Чака отплата

чрез подарък дори съдията.

8355 Инак той би мизерно живял.

Получава от лъвския дял

който знае да дава рушвети.

Добре вслушвай се в мойте съвети:

ако някой човек съумява

8360 да ги следва, то с тях преуспява

и в живота добре се нарежда.

Който дава, мъдър изглежда,

ала други с това развращава

и в действителност той ги лишава

8365 от възможност да бъдат свободни.

Ти могъл би при случаи сгодни,

щом си с дарове скъпи в ръцете,

да подкупиш дори боговете.

        Затова, драги мой, занапред

8370 следвай моя тъй ценен съвет.

Ако ти си решение взел

да достигнеш желаната цел,

знай, че щом е Амур обещал,

сам не би се и миг колебал

8375 да го стори и в най-скоро време

силом замъка той ще превземе.

Ще намери и вярна опора

във Венера и скоро затвора

ще превърне в руини и прах.

8380 Ти ще можеш тогава без страх

да отидеш и сам до онази

малка роза, която се пази

от едни тъмничари жестоки

и от зидове доста високи.

8385 Но когато по начин умел

ти достигнеш желаната цел,

трябва вече да бъдеш нащрек:

само тъй за по-дълго човек

ще се радва на ценния дял,

8390 който той с много труд е успял

да спечели. Понякога даже

ще се много по-трудно окаже

да го пази. Негодник е тоя,

който губи любимата своя,

8395 без сама тя да има вина.

Аз си мисля, от друга страна,

че достойнство наистина има

в туй да можеш жената любима

да запазиш[6], щом тя е почтена,

8400 щом е с ум, с доброта надарена,

щом със свойта любов не търгува.

От продажна любов се страхува

всяка млада жена в този свят,

щом не се поддаде на разврат.

8405 Ако пък за пари се отдава,

тя любовния плам не познава.

На лъжовната обич се пада

да изтлее в катрана на ада.

Нека милост от Бог тя не чака!

8410 Щом поиска, успяла би всяка

всевъзможни неща да заграби

от мъжа… А мъжете са слаби,

ако с искрени чувства обичат

и в любов пред жените се вричат.

8415 Нали сам Ювенал укорява

Хиберина[7], която признава,

че едното око би си дала,

но не би в никой случай живяла

със един само мъж. Та нали

8420 един само не ще утоли

на жената природата страстна.

Според него, дори да е свястна

и да люби със жар, всеотдайно,

невъзможно е в себе си тайно

8425 една млада жена да не иска

своя верен любим да потиска.

А какво биха сторили тия,

за които е днес търговия

любовта? Убеден съм, че всички

8430 придобили са странни привички

да измъчват мъжа най-позорно,

ако той се отнася покорно

като роб към жената любима.

Но нали всяко правило има

8435 изключение. Тук Ювенал

пример с лоши жени ни е дал.

Към жената с открито сърце

и с приветливо, мило лице

ще е нужно по-друго държане.

8440 Щом младежът решил е да стане

и приятен, и мил за жената,

да не си мисли, че с красотата

и със външния вид ще успее;

по-ценен ще е, ако умее

8445 своя ум, своя дух да издига,

да общува със мъдрата книга,

от наука дори да разбира.

Мъжът, който жените избира

по вида им, сам трябва да знае,

8450 че и хубост за дълго не трае,

че й времето бързо минава,

така както цветец прецъфтява:

щом започне човек да старее,

хубостта безвъзвратно линее.

8455         Щом с Разумност обвържеш се ти,

докато ти сърцето тупти,

с теб ще бъде. Старите хора

виждат в нея най-здрава опора;

по-богат прави теб мъдростта,

8460 не линее със времето тя.

Щом младежът е умен и честен

или пък с благородство известен,

ще е тачен, обичан, ценен.

А добрата жена според мен

8465 ще се чувства щастлива, когато

отреди най-достойна отплата

на младежа разумен и мил.

Ала щом някой мъж е решил

да й пише любовни куплети,

8470 както правят добрите поети,

да я хвали със стих и със песен,

за да бъде успехът му лесен,

ще му кажа: „Уви, стиховете

не се много ценят, мой поете.

8475 И макар че жените ги хвалят,

с тях, младежо, звезди се не свалят.

Друго нещо е тежка кесия

или пълна с бижута кутия —

тях съзре ли жената, без време

8480 ще се втурне и в миг ще ги вземе…

Щом кесията тъй я привлича,

друго надали тя ще обича.

А това води само до зло.“

[1] Ст. 7460. Тарс — древен град в Мала Азия, родното място на св. Павел. ↑

[2] Ст. 7978. Жан дьо Мьон се позовава на „Песен за Роланд“. (Вж. „Песен за Роланд“, библ. „Ариел“, изд. „Народна култура“, С, 1985. ↑

[3] Ст. 8102. Авторът има предвид поемата на Овидий „Средства против любовта“, 749. ↑

[4] Ст. 8273. Царят на лапитите Пиритой помогнал на приятеля си Тезей да отвлече Елена, а от своя страна атинянинът слязъл заедно с него в подземния свят, за да откраднат Персефона. Но ги заловили и Тезей бил освободен от Херакъл, докато Пиритой останал там прикован завинаги. ↑

[5] Ст. 8299–8305. Вж. Библия, Книга на Еклесиаста или Проповедника, 15:29. (Главите, съдържащи се след 12-а глава в тази книга, се приемат само от католиците.) ↑

[6] Ст. 8399. Вж. Овидий, „Любовно изкуство“, II, 13. По-надолу Жан дьо Мьон многократно ще се позовава на книга втора от Овидиевата поема, също така посветена на средствата за запазване на любовните завоевания. ↑

[7] Ст. 8416. Авторът се позовава на римския поет сатирик Децим Юний Ювенал (ок. 60 — след 127), „Сатири“, VI, 53–54. ↑

Ст. 8484-10296: Златният век. Ревнивият съпруг. Невярната жена. Цар Фороней; Абелар и Елоиза. Красота срещу Девственост. Деянира и Далила. Малтретираната съпруга. Произход на собствеността и на кралската власт.

        В Древността по-добре е било —

8485 до тоз извод ще стигнеш и ти.

Тогаз нашите майки, бащи

също тъй са изпитвали страст,

но били по-различни от нас.

Ненаситната жажда в душата

8490 за тях още била непозната.

Добър бил е тогава светът —

не се чудели що да ядат

и с какви дрехи трябва да ходят.

Всички хора могли да си бродят

8495 най-свободно в горите, в полята

и из тях да си търсят храната.

Вместо с хляб, вместо с ястие месно

те са можели много по-лесно,

като скитат нашир и надлъж,

8500 да берат много гъби след дъжд,

да ядат боровинки, глогини,

круши, жълъди, черни къпини,

грах и кестени, трънки стипчиви,

джанки, орехи, ябълки, сливи

8505 и зрънца от класила пшеница,

крехки корени, млада тревица

сред зелените гъсти шубраци,

грозде (без да го мачкат във каци);

от хралупите вадели мед…

8510 Щом човек бил от жажда обзет,

търсел изворче бистро, студено,

а не вино, със мед подсладено.

Човек в нивите с плуг не орал,

а се хранел с каквото Бог дал

8515 и добре преживявал все пак,

без да търси ни щука, ни рак.

Облеклото от кожи той правел

(нито стрижел ги, нито ги щавел),

носел вълнени дрехи при студ,

8520 но все още не сторвал си труд

да преде, да тъче и да шие.

Не живеел така, както ние,

в своя къща, а с шума и клони

си съграждал колиби, заслони.

8525 Търсел дупки в дълбоки дерета,

във коруби на стари дървета,

под високи и страшни чукари

и се криел, когато удари

гръм небесен с неистова мощ.

8530 А когато настанела нощ,

вместо пухени меки легла

той бил свикнал треви и стъбла,

листа сухи и мъх да си туря,

за да спи върху тях. А след буря,

8535 щом просветнело ведро небето

и щом вятърът стихнел в полето

и в леса — сякаш вечната пролет

е настъпила, щом като в полет

се издигнели сутрин ятата

8540 да приветстват със песен зората,

че е дала лъчи на простора,

Зефир идвал с прекрасната Флора

и дарявали с багри земята

(нали те са създали цветята —

8545 в ранна пролет поемат на път,

през гори и поляни вървят

и където преминат, навред

те разсейват цветенца безчет,

за да могат със цвят да се кичат

8550 тези, дето се силно обичат

и не крият в душите си грях);

та тогава, от обич към тях,

Зефир идвал със своята Флора

и разстилал пред земните хора

8555 многобагрени, пищни килими

от цветенца, по чар несравними,

неусетно поля и гори

засиявали тъй, та дори

би помислил човек, че Земята

8560 води яростен спор с небесата

и на всички цели да докаже

как по блясък и прелест тя даже

и самите звезди надминава.

        На такова легло те тогава,

8565 без коварство, без подли преструвки

си разменяли страстни целувки.

Без във вечна любов да се вричат,

дълго те са могли да обичат.

А дърветата свеждали клони,

8570 за да правят удобни заслони,

и завеси отпускали тежко

пред лъчите на слънцето жежко.

Обладани от най-чиста радост,

там прекарвали своята младост

8575 във безгрижни забавни игри

тези хора свободни, добри

и дордето се чувствали млади,

се отдавали те на наслади.

Не били им все още познати

8580 крале хищни и пищни палати,

нито принцове алчни, защото

не били сътворени от Злото.

В равноправие всички живели

и за лични блага не ламтели.

8585 Добре знаели те мъдростта,

че в съюз любовта и властта

не живеят: щом власт те опива,

любовта неизбежно загива.

А за жалост се тъй получава

8590 там, където мъжът не престава

за всевластен умник да се смята

и със бой си наказва жената.

Ту „глупачка“ я често нарича

затова, че премного обича

8595 да стои дълго тя на мегдана,

ту се кара, че с нова премяна

тя и с други младежи се среща.

Невъзможно е обич гореща

да цари между двамата млади,

8600 ако жажда за власт се обади

у мъжа. Той начесто тогава

във грях свойта жена укорява:

„Ти ме толкова много ядосваш

със това, че безсрамно скитосваш

8605 и с разпуснати хора дружиш.

Щом на работа ида, търчиш

ти веднага при тях да лудуваш

до забрава и пак да танцуваш.

Като морска сирена припяваш

8610 и за блудница вече минаваш

(дано с теб Съдба бъде жестока!).

А когато поема със стока

за Холандско или пък за Рим,

във премени, с бижута и грим

8615 ти със свойта природа суетна

се показваш дотолкоз кокетна,

че след теб клюки тръгват веднага

(мой приятел това ми долага).

А когато те някой попита

8620 защо все тъй изглеждаш честита,

отговаряш му с тон убеден,

че било е от обич към мен.

Към мен значи! Как жалък съм аз!

Та нима знаеш ти в този час

8625 дали ял съм, добре ли съм спал,

дали жив съм, или съм умрял?

Да се радвам ли днеска, задето

не съм мацнат с парцал по лицето?

Аз не струвам и пукнат петак,

8630 щом ме правиш сега на глупак

и не си яла още пердаха.

Та нали вече всички разбраха

колко лъжеш. Ти стигна дотам,

че и мен дори хвана ме срам.

8635 Как съм клет! Като някой овен

аз жестоко съм бил заблуден

в деня, в който те взех за жена,

и с това си навлякох злина.

Ако ти днес живееш в доволство,

8640 ако имаш наслади, охолство,

зарад мен ли тъкмиш се, кажи?

На кого тези плоски лъжи?

Да не би да ме смяташ за тъп

и извеян? Със накита скъп

8645 съблазнила би всеки мъж млад,

който чака от тебе разврат,

който курвите дебне и с тях

се залива във уличен смях.

Аз откакто ти станах съпруг,

8650 не съм лъган тъй подло от друг.

И нима съм до твоето рамо

да те пазя от вятъра само?

Тук не съм те в добър вид видял —

пред мен слагаш елече и шал

8655 или някаква стара одежда.

Все едно ти е с мене, изглежда.

На невинна гугутка се правиш,

та в заблуда дано ме оставиш.

Колко страдам — аз само си знам.

8660 Ако днес не възпира ме срам

или не бях един глупав добряк,

и пари да ми дават, аз пак

така здравичко бих те набил,

твоя вирнат нос тъй бих натрил,

8665 че добре да запомниш тогава

как ядосва ме твойта поява

с нови накити, с нова премяна

сред мъжете. Известно ми стана,

че във таен кът ти неведнъж

8670 си на среща била с онзи мъж

със зелената шапка. Какво ли

той желае от теб да измоли?

Защо вие сте все неразделни

и във делнични дни, и в неделни?

8675 Какво толкоз си казвате там?

Какво свързва ви — искам да знам!

Ако с него все тъй се държиш,

скоро ти ще ме жив умориш.

Яд прояжда ме, хваща ме бяс…

8680 Ако пак с него видя те аз,

такъв бой ще ядеш ти от мен,

че ще помниш до гроб този ден.

На теб само пердах се полага.

(Ех, дано да ми Господ помага!)

8685 Щом не щеш да стоиш настрани

от онези мъже хаймани

и щом гледаш на тях да се нравиш,

само с бой ще се някак оправиш.

Ти не бива да мръдваш без мене!

8690 Вътре вкъщи и нощем, и денем

като вързана ще си стоиш.

Послушание ти ми дължиш!

Питам аз кой те дявол сближи

с тез развратници долни, кажи!

8695 И защо не странеше от тях?

Затова ли се с тебе венчах?

Заслужаваш ли ти любовта ми,

щом те този мерзавец подмами!

Ти, мръснице, ми сложи рога.

8700 Как да вярвам на тебе сега?

Кой ли дявол ми стори туй зло

да деля с тебе брачно легло?

В Теофраст[1] ако вслушал се бях,

през живота си нивга не щях

8705 да се женя. Той смята за луд

оня, който си туря хамут

и женитбата лесно приема —

цял живот ще си носи ярема.

Грозна, хубава, бедна, богата

8710 само зло причинява жената.

Теофраст на света завещава

«Златна книга»[2] и тя заслужава

занапред всеки наш ученик

да я знае. Мъжа мъченик

8715 Теофраст в тази книга рисува:

вместо всеки съпруг да добрува,

днес мъжете вървят като болни

от кавги и от крамоли долни.

И за всичко това той вини

8720 тези подли, надменни жени.

Добро няма от тях да дочака

никой мъж. Убедих се, че всяка

една мисъл си има в главата —

на мъжа да почерни душата…

8725 А след туй те се вайкат и стенат.

Но защо ли мъжът със остена

лудостта им не ще да възпре?

Който бедна жена избере

за съпруга, до гроб ще робува

8730 да я храни, облича, обува.

А пък който си вири главата,

че жена му е много богата,

и на него се също тъй пада

през живота си доста да страда

8735 от това, че го гледа надуто,

че е горда и дръзка. Комуто

пък се случи красива съпруга,

болестта му тогава е друга:

край жена му мъже се тълпят,

8740 по петите й просто вървят.

И когато почувстват я близко,

й се кланят възможно най-ниско

и така те увличат я в грях,

че тя лесно отстъпва пред тях.

8745 Всяка кула, след дълга обсада,

във владение чуждо попада.

А не е ли жената красива,

тя сама при мъжете отива.

Що да стори съпругът тогава,

8750 със какво да я той обуздава,

щом по нея залитат мъжете

и сама им се тика в ръцете?

Той би станал за смях и за срам

да върви срещу всичките сам.

8755 Кой възпрял би жените, които

са ухажвани тъй упорито?

Пенелопа[3], и тя тъй ще стори

при такива едни ухажори.

И Лукреция[4] също могла би

8760 да признае жените за слаби.

Нали знаеш как тя се лишила

от живот затова, че насила

я е взел на Тарквиний синът.

Ни баща й тогаз, ни мъжът,

8765 ни роднини, ни близки грижливи

не могли, както пише Тит Ливий,

да попречат на жребия лош

да забие в сърцето си нож.

Те изтъквали разни причини

8770 и твърдели, че никак не чини

да затрива живота си мил.

И мъжът й, и той я тешил

във гласа със съчувствена болка

и сам той убеждавал я колко

8775 пред честта си невинна била е.

Щом сърцето ни грях не желае,

в никой случай не бива тогава

да се в нещо плътта обвинява.

Тя остава си чиста, безгрешна.

8780 Но Лукреция, все безутешна,

предварително всичко решила —

до гърдите си нож била скрила

да го тайно в сърцето забие.

«Близки мои — им рекла тя, — вие

8785 благосклонно държите се с мен,

но грехът ме измъчва весден.

Мир не търся аз в земния път.»

И пробождайки своята гръд,

тя забила в сърцето си нож.

8790 И пред всички, без капчица мощ,

тя умряла. Преди да го стори,

са я чули за мъст да говори,

да ги моли след туй зарад нея

да накажат най-строго злодея.

8795 Пожелала жените да знаят,

че насилникът трябва накрая

да заплаща със свойта глава.

А Тарквиний след всичко това

със сина си — безсрамен и блуден —

8800 в заточение бил е прокуден

и те двамата там и умрели.

А в Рим хората вече не щели

да търпят, при такъв произвол,

император на своя престол.

8805 Но настъпи промяна голяма —

Пенелопи, Лукреции няма.

Вече никоя днес се не дразни,

щом предлагат й плътски съблазни,

а която пък няма поклонник,

8810 тя самата си търси любовник.

Тъй твърдят поне свестните хора,

затова и аз тъй ти говоря,

затова днес учудвам се как

са съгласни мъжете на брак

8815 и как сляпо в опасния път

и до днешния ден те вървят.

Как над тях лудостта взема власт!

Защо тази тъй пагубна страст

от разсъдъка здрав ги лишава?

8820 Който кон да си купи решава,

току-тъй не прахосва пари.

Чул на него да има дори,

ще го махне — отпред и отзад

да огледа въпросния ат.

8825 А щом става въпрос за жената,

той постъпва съвсем слепешката.

По душа и добра да е даже,

от пръв поглед не ще го покаже,

та какво ли остава, щом злоба

8850 крие нейната хитра особа.

Гледа тя да се нрави, дордето

на мъжа завладее сърцето.

А след сватбата всяка жена

се показва със свойта злина

8835 и мъжът лесно вижда каква е,

ала късно е той да се кае.

И когато жената добре

се държи, мъжът няма да спре

да се кае, че сключил е брак,

8840 щом не е той наивен глупак.

Със две думи ще кажа накратко,

че жените почтени по-рядко

и от птиците феникс се срещат.

И Валерий[5] за туй ни подсеща

8845 и добавя, че който обича,

на тъга и на страх се обрича

и живее до гроба в тревога.

Честно казано, мисля си, мога

да твърдя, без да влизам във грях,

8850 че са по-многобройни от тях

дори белите врани в горите.

Ще призная все пак, че жените

са дарени със хубаво тяло.

Но от страх, че тук някой за щяло

8855 и нещяло упрекнал би мен,

че не съм към жените почтен,

ще добавя аз: който желае

да научи достойна коя е

и реши да я търси навред,

8860 нека знае добре отнапред,

че на лебед чер тя подобава

и сред всички се лесно познава,

защото е птица най-рядка.

Ювенал в една сатира кратка[6]

8865 уверява ни също в това,

но със малко по-други слова:

«Жена честна откриеш ли сам,

на колене падни в някой храм

и отдай на бог Юпитер слава.

8870 В жертва ти принеси златна крава

на Юнона[7] — нали чудесата

рядко случват се тук, на земята.»

        Щом човек си ума не опича

и по лоши жени се увлича

8875 (по земята широка нали те

надминават по брой и пчелите —

и Валерий ги вижда такива,

а пък истина той не укрива),

на какво ли такъв мъж разчита?

8880 Той в такива конци се оплита,

че със брака погубва изцяло

и духа си, и своето тяло.

Сам Валерий, когато разбира,

че Руфин за женитба припира

8885 и с това си неволя навлича,

тези горди слова той изрича:

«Мой приятелю, с тия стремежи

ще попаднеш ти в хитрите мрежи

на всесилна и лоша жена,

8890 а това е най-страшна злина.»

        Слушай как, с проницателен ум,

Ювенал е съветвал Постум[8]:

«Защо, Постуме, искаш жена?

По-добре от висока стена

8895 да се хвърлиш ти сам във водата,

да си туриш ярем на главата

или пък да си купиш въже.

Като толкова други мъже

и ти днес си от лудост обзет

8900 и приемаш най-страшния гнет.»

        В Стара Гърция цар Фороней,

вред известен със свойте закони,

преживял бил такова тегло,

че на своето смъртно легло

8905 една тайна на брат си разкрил:

«Ще призная пред теб, брате мил,

че не бих знаел що е злина,

ако нямах изобщо жена.»

«Но това е тъй странно за мен!» —

8910 рекъл братът съвсем изумен.

Фороней му отвърнал тогава:

«Всеки женен мъж днес го съзнава.

Малко след като ти се венчаеш,

и самичък това ще узнаеш.»

8915 И Пиер Абелар ни признава,

че с години той, без да престава,

е задирял сестра Елоиза[9].

Но от разказа негов излиза,

че за никаква просто цена

8920 тя не щяла законна жена

да му стане. Красива, обична,

Елоиза не била безразлична —

обич таяла в свойте гърди.

Ала с цел да го тя убеди

8925 да не се от женитбата блазни,

изброявала примери разни,

за да види сам той, че съвсем

не е лек този брачен ярем,

че дори да е умна жената,

8930 не ще бъдат по-малки теглата.

В много книги тя чела била

все за същите брачни тегла,

а това, що жената влече я,

не било никак чуждо на нея.

8935 И желаела той да я люби,

но не искала тъй да загуби

свободата. Дължала му тя

нежност, ласки, любов, доброта,

ала власт над жената любима

8940 не допускала никой да има.

За да може наука да прави,

Пиер длъжен е бил да забрави

мисълта за женитба. И тя

като него живяла с мечта

8945 да се учи… Затуй шепнешком

му признавала често, че щом

Абелар за по-дълго го няма,

радостта й била по-голяма

да се срещнат отново. Обаче

8950 той бил влюбен във нея така, че

не се вслушал в добрия съвет

и поискал чрез брачен обет

да му стане законна жена.

Но впоследствие тежка злина

8955 Абелар го била сполетяла:

така както сама обещала,

във един манастир в Аржантьой

Елоиза отишла, а той

една нощ, както спал си в леглото

8960 във Париж, бил кастриран и злото

му зачернило бъдните дни —

първо станал монах в Сен Дьони,

после минал във друго абатство,

за да търси във някое братство

8965 за духа си утеха и мир.

Сетне той основал манастир

и го кръстил «Свети Параклет»

и там, тъкмо за негов късмет,

Елоиза игуменка става.

8970 Тя самата това споменава

във писмата си. Често във тях,

без да чувства ни свян, нито грях,

под властта на любов всемогъща

тя към своя любим се обръща

8975 с «господарю» и с «отче». Не бива

във забрава сега да отиват

тези думи, които почуда

предизвикват и някой за луда

би я сметнал. А който желае,

8980 би могъл да се сам запознае

със писмото, което решава

да му прати веднага щом става

в манастира игуменка тя:

«Тъй е силна у мен любовта,

8985 та дори императорът в Рим,

на когото покорство дължим,

да рече да му стана съпруга,

тъй че равна да нямам тук друга —

и пред Господа бих се заклела

8990 как в такъв случай бих предпочела

за държанка градът да ме смята,

вместо първа да бъда в Сената.»

Във момента аз просто не смея

да твърдя, че жена като нея

8995 досега в този свят е живяла.

Тя с култура и ум е успяла

на инстинкта си женски юлар

да постави. Пиер Абелар

не би стигнал до тая несрета,

чини — ако бе й послушал съвета.

Много зле се обвързва човек

чрез женитбата. Някакъв лек

дано може свети Жюлиен[10]

да предложи по-скоро на мен

9005 (за един ли намерил е цяр!).

Бих желал и свети Леонар[11]

да ми помощ окаже в бедата.

Щом човек си признава вината,

той спестил би му мъки сурови;

9010 той от тежки железни окови

отървал би и всеки затворник,

всеки вече разкаян злосторник.

Ах, защо ли тогава бесило

не потърсих аз вместо венчило?

9015 Как попаднах на твойто кокетство?

Ти използваш го днес като средство

да ме мъчиш и в гроб да ме пратиш.

За какво ми е днес хубостта ти

и таз рокля — о, Боже всевишни!

9020 за която направи излишни

разточителни разходи? Те

ме погубват, Исусе Христе.

Но за тебе е гордост това

и безсрамно ти вириш глава,

9025 а тогава обхваща ме бяс.

Колко много терзая се аз!

Тази рокля за друг е наслада,

а за мене е просто преграда

да се радвам на твоето тяло.

9030 Вместо моя да бъдеш изцяло,

безобразно ти с мен се държиш,

все се фръцкаш и все се въртиш

и понеже си тъй немирлива,

в крайна сметка разбрах, че не бива

9035 толкоз труд да прахосвам нахалост

и да нямам утеха за жалост.

Щом си с мене, играта любовна

не донася ти радост върховна.

Само вечер, преди да си легнеш,

9040 ти не можеш все пак да избегнеш

да свалиш свойта рокля, защото

с мен прекарваш нощта във леглото

както всички съпруги почтени.

Връзваш панделки сини, зелени

9045 на косата, а своето тяло

ти загръщаш с едно наметало.

Закачени висят цяла нощ

твойте хубави рокли — разкош,

който всъщност на мен е ненужен.

9050 Аз от този тормоз незаслужен

много скоро ще стигна до бяс.

Ще изпадна във лудост, в несвяст,

ако всичко това не продам.

Изход друг — по-добър — аз не знам.

9055 През деня чувствам само досада,

през нощта не изпитвам наслада

от това, че си с хубави дрехи.

Вече твърдо решение взех и

скоро всичките аз ще продам

9060 и в заложния дом ще ги дам.

Без тях колко ли струваш самата,

какво ценно ти имаш в душата?

В тебе аз да открия не мога

ум и чар — та признай го, за Бога.

9065 Ако някой да спори със мен

е решил и твърди убеден,

че на всеки добре ще отива

една вещ, ако тя е красива;

че когато се кичи жената

9070 със брилянти, с бижута, с позлата,

несъмнено по-хубава става,

той за цел си поставя тогава

да ме лъже. А тук всяко нещо

(както в книгите казва се вещо),

9075 било цвете, предмет или плат,

с много фин, привлекателен цвят,

е със собствена хубост и няма

да направи то никоя дама

да изглежда на вид по-чаровна.

9080 Външността си остава лъжовна.

Нека всяка жена осъзнава,

че ще бъде тя с хубост такава,

със каквато дарена била е.

С добрината — и с нея така е.

9085 За това аз и пример бих дал:

ако някой бунище с воал

най-красив е решил да застели

и цветя виолетови, бели

върху него разпръсне навред,

9090 ще си има край гнилия плет

пак бунище и пак ще смърди.

Ако някой рече да твърди,

че макар да е вътре смрадливо,

външно то ще изглежда красиво

9095 (както кичат се грозните дами —

дано някой все пак се измами),

на такъв по-добре му кажи,

че измамата тук се дължи

на това, че очите човешки

9100 ни подвеждат и тласкат към грешки.

Сетивата не са съвършени.

А горките сърца, заблудени

от привидната външност приятна,

трудно биха могли да отгатнат

9105 кое в нашия свят е красиво

и кое е измамно, лъжливо.

Наблюдателност просто в тях няма,

затова сме във плен на измама.

        Ако всеки мъж тук притежава

9110 остър поглед, едва ли тогава,

щом добре във жената се взира,

красота в нея той ще намира

затова, че решила да сложи

на палтото си най-скъпи кожи,

9115 че е с шалове фини, с галони,

че е с рокли с красиви фестони,

че е горда и важна на вид,

че жакетът с цветя е обшит,

че се с много брилянти закичва,

9120 та на кукла досущ заприличва.

Ако някога Алкивиад[12],

който бил е на всички познат

с мъжка сила и прелестен тен,

който бил е и с хубост дарен,

9125 бе отвътре видян, питам кой

би твърдял, че красавец е той!

Хубав никой не би го видял.

Тази истина аз съм узнал

от трактата, отдавна известен

9130 на Боеций — мъж мъдър и честен.

За да може това да докаже,

Аристотел цитира той даже

и твърди, че единствено рисът

най-добре различава какви са

9135 съществата, и то е, защото

и навътре му вижда окото.

        Откак нас е Природа създала,

Красота не е нивга живяла

в мир със Девственост. Днес паметта

9140 не открива дори в Древността,

ни във дълги поеми, ни в песни,

да се казва, че нявга в чудесни

отношения те са били.

Те при спор са дотолкова зли,

9145 че от тях ни една не желае,

щом късметът на нейна страна е,

да отстъпи и крачка дори.

Но на Девственост хич не спори

до успех да довежда борбата —

9150 не била благосклонна Съдбата

спрямо нея. Уви, тя не може

малка хитрост поне да приложи,

затова в отстъпление често

преминава и страда злочесто.

9155 И във този отдавнашен спор

много рядко оказва отпор.

Грозота, като нейна слугиня,

много често съвсем без причина

(макар тя да й почит дължи)

9160 тъй враждебно се с нея държи,

че я гони от нейната къща

и не дава й пак да се връща.

Ще я видиш дори с боздугана

да връхлита към нея в закана:

9165 тя не иска за в бъдеще пак

да припарва там нейният крак.

Открай време тук Девственост има

лоша участ, съдба нетърпима.

Тя отникъде няма защита

9170 и на бягството само разчита,

щом остане самичка горката.

Макар опит да има в борбата,

срещу нея щом всички застанат

и щом вече натясно я хванат,

9175 то тогава каква съпротива

да оказва — тя вече загива.

        Дано зло Грозота да погуби.

Вместо ярост и удари груби

тя по-скоро дължи й закрила.

9180 По-добре е да беше я скрила

до плътта си под своята риза.

Красота, така както излиза,

се на укори също обрича.

Трябва Девственост тя да обича,

9185 да се грижи за нея безспир,

да цари между тях вечен мир,

да й обич и почит отдава,

никой път да не й възразява

и да бди да не бъде сквернена,

9190 ако все пак е мъдра, почтена.

Аз си спомням, че в шестата книга

чрез Сибила Вергилий издига

глас и казва[13] във свойта тирада,

че не ще бъде хвърлен във ада

9195 и че няма в катран да изтлее,

целомъдрено който живее.

Аз кълна се в небесния Цар,

че жената, която със чар

и със хубост да блесне решава,

9200 срещу Девственост тя обявява

неприкрит, безкомпромисен бой.

А тя, бедната, има безброй

неприятелки. Знай, че жените

уж смирено стоят зад стените

9205 манастирски, а всяка от тях,

без да смята, че влиза във грях,

я покрива с позор и със срам.

Откъде тази злоба, не знам.

Във Венера защо се кълнат,

9210 без да знаят какво ще платят?

Те се пудрят и труфят, и кичат

с цел едничка — мъжа да привличат.

По стъгдите се впускат на лов

и подмамват за плътска любов

9215 всеки мъж леконравен, развратен

просто тъй — със вида си приятен.

Затова накъдето да идат,

все натруфени тях ще ги видят.

Да не бяха си туй наумили —

9220 и не биха се много гиздѝли,

не ще търсят пак как да се нравят

на мъжете, които те правят

смешни жертви на глупост безкрайна.

Но не е тук за никого тайна,

9225 че жените обиждат и Бога,

щом към Него дори те не могат

да изпитват респект благоверен,

а говорят със тон маниерен,

че всевишният Бог не ги бил

9230 със достатъчно хубост дарил.

        Всяка носи венец на главата

от коприна или от позлата

и тъй гордо край тебе минава,

сякаш той изтъкан е от слава,

9235 а пък всъщност горката жена

си подбива тъй свойта цена.

За да бъде красива наглед,

на главата си слага предмет

и от нея по-грозен дори.

9240 Тя с това Господ Бог позори

и съвсем неспособен Го смята,

щом така си претупва делата.

За жената е твърде обидно,

че и Бог се е трудил привидно.

9245 От разсъдък лишена, тогава

тя във свойта суетност решава

извън себе си хубост да дири

във цветя, диаманти, сапфири

и в бижута от рядък метал.

9250 И макар че тях Бог е създал

с форми груби, невзрачни и грозни,

те на нея се струват луксозни.

И мъжът на такива капризи

се поддава — със шапки и ризи,

9255 и със накити той разкрасява

туй, с което го Господ дарява.

И той трябва да бъде винен,

че не се чувства горд и блажен

с красотите, с които го бил

9260 Господ толкова щедро дарил.

Маловажно на мен ми се струва

как се някой облича, обува.

Аз съм вече доволен човек,

ако дрехи за студ и за пек

9265 притежавам. И шаячен плат

ще ме пази от дъжд и от хлад

така, както и тъкан най-фина,

без каквато аз мога да мина.

(Дано Господ закриля ми дните!)

9270 Аз напразно си хвърлям парите,

за да имаш сред други успехи,

за да носиш най-скъпите дрехи.

Лудориите ти предпочиташ,

непрекъснато миткаш и скиташ

9275 в тези улици кални и прашни.

Та не са ли за теб били страшни

Бог и другите сили всевишни?

Къде тласкат те тези излишни,

скъпоструващи дрехи, бижута?

9280 Вечер виждам те доста надута,

а когато свалиш облеклото

и до мен легнеш гола в леглото,

ти убиваш ми мъжката страст

и напразно опитвам се аз

9285 удоволствие малко поне

да намеря в целувки… Но не,

ти към мене лице не обръщаш

и на моя копнеж не отвръщаш.

Като дявол намръщен хитруваш,

9290 често ти се на болна преструваш

и ту охкаш, ту в плач се задавяш,

с цел в душата ми смут да създаваш,

и такъв страх обзема ме вече,

че от тебе стоя надалече,

9295 докато нощ навънка тежи.

Нима в нещо сгрешил съм, кажи!

Все тъй чудно за мен си остава

как развратникът с теб утолява

свойта страст, ако тъй се държиш,

9300 ако кръста така си въртиш,

и то с дрехите, тъй, по бял ден,

както правиш то нощем със мен.

А доколко сама го желаеш,

аз не знам, но нали все се шляеш

9305 ти с онези мъже извратени

из гори и ливади зелени

и със весели песни забавни

се увличаш в игри леконравни.

Те си нямат контрол на устата,

9310 докато с теб лежат на тревата

и злословят на мене напук:

«Оня гаден, ревнив твой съпруг

отегчава го туй може би»

Дано вълчите остри зъби

9315 ти разкъсат порочната плът,

дано кучета зли те ядат.

Ти, развратнице с блудни забежки,

със разпуснати нрави лудешки,

кучко мръсна, престъпнице долна,

9320 на легло дано тръшнеш се болна,

щом с негодници разни бесуваш

и не се ни най-малко срамуваш!

Твоят нагъл пладнешки разврат

предизвиква в мен злоба и яд.

9325 Аз съм жертва на този разгул,

затова и светецът Арнул[14]

(покровителят строг на мъжете

рогоносци) и мене зачете

и във своето братство прие ме.

9330 Кой надява се в нашето време,

че възможен е някакъв лек?

Ако брака приел е човек,

и да има очи за хиляда,

той от същата орис ще страда.

9335 Със жените дори да внимава,

все пак рискът за него остава.

И когато до своите цели

не достигат те, знай, че са щели

да го сторят без никакъв страх,

9340 ако бил е късметът със тях.

Ще призная пред теб, че дори

Ювенал не ви строго кори

за това. Тази плътска наслада —

казва той в една сатира[15] — спада

9345 към онез грехове на жената,

за които изобщо сърцата

вина нямат. Самите жени

и към още по-страшни злини

по инстинкт се безспирно стремят.

9350 Нали знаеш, че не един път

много мащехи, пълни със злоба,

са изпращали рано във гроба

беззащитни деца, че с магии,

със отвари и куп дяволии

9355 вършат те злодеяния. Кой

точно казал би техния брой?

Все към злото се втурва жената

и не е чужда тя на разврата.

А такива са всички били

9360 във постъпките свои или

в мисълта си. По лошия път

всички те неотклонно вървят.

Безполезно е мъж да понечи

в този пъклен стремеж да им пречи.

9365 Открай време мъжете без власт

си остават пред женската страст.

Убеден съм, че никаква сила

не би женския нрав променила —

нито злобни обиди, ни бой.

9370 Ако някой постигне го, той

и над тялото също ще може

власт да има. Мой праведни Боже,

та това ще е празна химера —

да си мисля, че цяр ще намеря

9375 срещу разните коцкари, дето

със позор ми покриха лицето.

Със заплахи да пробвам, едва ли

полза някаква те биха дали.

Ако с бой пък опитам, това

9380 би ми коствало мойта глава.

Те са толкова лоши, безсрамни,

лекомислени, буйни, измамни

и са склонни към всякакъв грях.

Пет пари аз не струвам за тях.

9385 Дързостта във душите им млади

е запалила истински клади.

В наглостта си, за обща почуда,

те достигат дори до полуда.

По лош път се е всеки увлякъл

9390 и едва ли не сам за Херакъл,

за Самсон[16] и Роланд той се смята

(а на първите двама телата

са по сила еднакви почти).

Ако искаш, и ти прочети

9395 какво пише за тях. Сам Солин

ни говори какъв исполин

бил Херакъл. Та кой досега

е известен с такава снага?

Седем крачки висок бил на ръст,

9400 а пък в схватките тъй бил чевръст,

че дванайсет чудовища сам

победил е, доколкото знам.

За последното — за Деянира[17],

сили в себе си той не намира.

9405 Тя била му съпруга любима,

но той обич престанал да има

към жена си, защото Иола

го пленила. И ревност пробола

Деянира. Ужасно сърдита,

9410 една риза, с отрова пропита,

тя му пратила. Стройното тяло

в огън страшен за миг запламтяло.

И макар че е бил великан,

от жена си той бил обуздан.

9415 Самсон също бил силен и смел —

на косата си той го дължел.

Не познавал във битките крах,

десет души му всявали страх

както десет петли. Но Далила

9420 от коса го коварно лишила.

        Ако аз продължа да говоря,

явно глупост голяма ще сторя.

Щом оттук ти излезеш, за миг

ще отидеш при някой мръсник

9425 и така ще представиш нещата,

че той я ще ми счупи главата,

я от бой ще ми смели гръбнака.

Но дордето държа си кривака

и стоя със свободни ръце,

9430 със такъв пердах твойто лице

и снагата ти аз ще наложа,

че ще смъкна завчас твойта кожа.

Ни приятели, нито съседи,

ни любовници, ни братовчеди

9435 не ще бъдат със теб в този час.

Та нима брак предложих ти аз,

за да бъда така опетнен?

Нека бъде проклет този ден,

в който мен ме е майка родила,

9440 щом безсрамно си ти разрешила

на тез кучета мръсни и гнусни

да те милват и с думи изкусни

да те водят по пагубен път.

Та нали тъкмо аз съм мъжът,

9445 на когото тъй скъпо му струва

да те храни, облича, обува.

Нали аз господар съм ти днес!

Ти защо оскверни мойта чест,

защо с долни мъже все дружиш

9450 и пред хората тъй ме петниш?

Чрез съблазни, за срам и позор,

тъй размътиха те твоя взор,

че сега ти, обзета от сласт,

си изцяло под тяхната власт.

9455 Зад гърба ти обиди изричат,

а пред тебе в любов те се вричат.

Уж интимно с теб всеки общува,

а отминеш ли, вече се чува

как злословят по твоя адрес.

9460 Всеки има си свой интерес,

но, уви, ти това не разбираш:

щом в ръцете им пак се намираш,

добре знаят какво да ти искат —

ще те галят, опипват, натискат,

9465 без да срещат от теб съпротива

(при тях всяка жена тъй отива).

И аз също желал бих така

да погаля жена със ръка,

да изпитам подобна наслада.

9470 Ала не от снагата ти млада,

не от тази любов, що раздаваш.

Аз ревнувам, че ти позволяваш

да се радват на твойте бижута,

на това, че си модно обута

9475 и че имаш безброй тоалети…

на токите, на твойте жакети.

И за всичко пари ти е дал

който теб за жена е избрал —

този честен наивник, когото

9480 ти зарязваш безсрамно, защото

те очакват мъже нечестиви.

Ти там ходиш със рокли красиви,

ти за тях се обличаш богато,

слагаш разни бижута от злато,

9485 за които аз хиляди лири

на прочутите тук ювелири

заплатих… А днес вехна, слабея

и за по-добри дни аз не смея

и да мисля при тези неволи.

9490         От това, дето носиш, какво ли

би ме радвало? Тези ширити,

тези шапки, със злато обшити,

по най-скъпите модни модели,

тези толкова фини кордели,

9495 тези обръчи в златен обков,

колието, жакетът ти нов,

на главата ти тези венчета,

украсени с изящни цветчета,

огледало от слонова кост —

9500 всички те предизвикват в мен злост.

Те са толкова хубави, фини,

инкрустирани с чисти рубини,

със смарагди, с безброй изумруди,

че на чара ти всеки се чуди.

9505 Тези брошки и тези гердани,

тези рокли и тези колани

с чисти перли и с тежка позлата,

та нима ти им знаеш цената?

Каква полза аз имам от тях,

9510 щом те тебе въвличат във грях.

Всички твои обувки чудесни

са направени толкова тесни,

че ти често си вдигаш полата

да ти гледат мъжете краката.

9515 От свети Тибо само дано

бъда аз подпомогнат в едно —

да продам всичко туй за три дена,

да те видя съвсем унижена

във краката си. В тялото Боже

9520 се кълна, че тъй вече не може.

Ти не ще имаш вещи излишни!

Ще останеш със рокли кълчищни,

с пола груба и с шаячна дреха,

а отгоре, все пак за утеха,

9525 с един скъсан, отдавнашен шал.

За теб никак не ще ми е жал…

Ще си слагаш на кръста колан,

но не сърмен и не златоткан,

а от кожа, и то от най-проста.

9530 Едни мои ботуши са доста

овехтели, но майстор аз знам

и на него реших да ги дам

да направи такива обуща,

че дори да ги носиш с навуща.

9535 Ще захвърлиш и всичко, с което

ти се гиздиш и ходиш там, дето

със онези развратници млади

се забравяш във плътски наслади

и се валяш без срам по тревата.

9540 Няма там да ти стъпят краката!

На мен още не ми е известно

и затуй довери ми най-честно

откъде е онази премяна,

със която отиде засмяна

9545 преди няколко дни да играеш

на мегдана — ти най-добре знаеш,

а аз нямам изобщо хабер…

Ти се кле и в свети Филибер,

в свети Петър и в други светии

9550 (за да нямаш пак с мен разправии),

че платът е от твоята майка,

че тя вечно за мене се вайка

да не харча по тебе пари,

че била е готова дори

9555 всички разходи тя да поеме.

Аз си мисля, че вече е време

тази мръсна развратница стара

със пердах да я някой накара

да узнае какво заслужава,

9560 щом така ще ме тя заблуждава.

И ти имаш заслуги такива…

Всъщност вече разбрах, че не бива

твойта майка да питам дали

ти си искрена с мене. Нали,

9565 както казват при нас, дъщерята

се най-често на майка си мята.

От еднакво тесто сте и двете

и със цел да ме пак подведете

сте си взели решение тайно.

9570 А нали и за други е знайно,

че и тя на такова кросно

е навивала свойто платно.

Как тогава да имам аз вяра

в тази долна развратница стара?

9575 Знам къде ви най-много сърби.

И за нея е точил зъби

не един покварен гладен пес.

Песента й изпята е днес

и лицето й вече посърна.

9580 Затова се към тебе обърна

и в неделята няколко пъти

те отвежда далеч от дома ти,

на честта ни семейна посяга

и на друг за пари те предлага.

9585 Тя отива по стар обичай,

придружена от тебе, в чужд край

поклонение уж да направи.

Но добре зная нейните нрави:

тя те води назад и напред

9590 и щом ти се харесаш наглед,

като кон на пазар те продава.

Тя те учи как сделката става.

Да не мислиш, че аз не разбирам?

Пред какво ли все още се спирам,

9595 та не счупя аз твоите кости

както печено пиле пред гости?“

        И ревнивецът с гняв във очите

хваща свойта жена за косите

и връхлита досущ като скот

9600 върху нея. Потънал във пот,

той я тегли и бута… (Лъвът,

настървил се от мечата плът,

не е толкова чак разярен.)

И понеже е тъй озверен,

9605 той я влачи из цялата къща,

на молбите й често отвръща

със обиди и по-свиреп става,

ако с нещо се тя оправдава.

Мъжът толкова чак озлобен е,

9610 че дордето тя плаче и стене,

той със пръчка я бие жестоко.

Тя се вайка, крещи нависоко

всевъзможни язвителни думи.

А съседите чуват тоз шум и

9615 като влизат забързано в двора,

разтървават безумните хора.

И съпругът, пъхтящ и възбуден,

да я пусне се вижда принуден.

Щом на нея й дойде до гуша

9620 все кавги от мъжа си да слуша

и щом той от жена си желае

както свири й, тъй да играе,

тя по-нежно не би се държала

спрямо него… Дори би желала

9625 да се по-скоро той запилее

из Романия — там да живее.

Аз не вярвам към него жената

да запази любов във душата.

Може би само вид ще си дава,

9630 но да може мъжът й тогава

на крила навъзбог да се вдигне

и до свода небесен да стигне,

откъдето се вижда навред

с какви точно дела е зает

9635 на Земята човешкият род,

да размисли над своя живот,

той едва ли би лесно разбрал

на каква е злина налетял.

Та какво ли не може жената!

9640 Мъжът вечер си ляга в кревата

и изобщо си няма представа,

че когато сам с нея остава,

и живота си даже рискува.

И действително риск съществува

9645 да го видят издъхнал без време,

ако мисъл за мъст я обземе.

Ако смърт тя не му причини,

ще прибегне до други злини,

за да стори отчайващо къси

9650 безутешните дни на мъжа си.

Ако тя и така не успее,

ще се нейде далеч запилее.

Щом си нещо веднъж науми,

тя не се ни свени, ни срами

9655 и със право мъжът претендира,

че жена от добро не разбира.

И Валерий бил също на мнение,

че за даден мъж няма значение

дали люби го тя, или мрази —

9660 трябва винаги той да се пази

от жената. Със дързост изконна

да извършва злини тя е склонна.

И тъй, драги, глупакът ревнив

(дано вълци разкъсат го жив!)

9665 се държи като пръв господар

към жена си. Щом тя за другар

го е взела и друга цел няма,

освен в мир да живеят те двама,

по традиция най-стародавна

9670 и мъжът ще я смята за равна.

Тя не му е слугиня подвластна.

Ако той на неволя ужасна

я подложи и все я тормози,

ще обича ли още тя този,

9675 който иска във гроб да я тласне?

Любовта неминуемо гасне,

щом потиснато бъде сърцето.

Тя ликува единствено дето

е напълно свободна душата.

9680 Ето как се променят нещата

при ония, в чиито гърди

е туптяла любов отпреди.

Ако тя се последва от брак,

ще ли знаят съпрузите как

9685 цял живот да я пазят в душите?

Тъй далече отишли са дните

на голямата тяхна любов.

Преди брака мъжът е готов

най-послушен слуга да остане

9690 на жена си. Когато венчан е,

той самият без срам настоява

като роб да се тя подчинява.

А преди я е любил все пак!…

„Тъй ли?“ — „Да!“ — „Но кажи точно как!“

9695 „Така силно, че щом тя му каже:

«Скочи, мили!», готов е бил, даже

без да мисли, да скочи веднага

и да действува, без да отлага.

Една мисъл е имал в главата —

9700 да направи щастлива жената.

Но когато съпруга му става,

колелото се тъй завъртява,

та той, който послушен уж бил е,

заявява, че вече решил е

9705 да му бъде тя вярна слугиня,

сякаш сам я е взел за робиня.

Без причина я дебне навред

и за всичко й иска отчет.

Та нима тъй постъпва, защото

9710 на жена си той мисли доброто?

(Как е жалко човек да умре,

преди още да знае добре

да живее!) Щом няма късмет

със съпруга си зъл и проклет,

9715 тя кълне свойта зла орисия.

Той за нея е бил най-добрият,

най-изпитан и верен другар,

а сега й поставя юлар.

Щом любимият тъй я терзае,

9720 що да стори, сама тя не знае.

А и тя му е имала вяра…

Той, прилагайки своята мяра,

по друг начин играта подрежда

и на нея и капка надежда

9725 за нормален живот не остава.

Всички зарове той разиграва.

Какво чака я в бъдните дни?

Ако в нещо не се подчини,

той ругае и тя му отвръща

9730 и животът така се обръща,

че във свойта омраза дълбока

стигат те до вражда най-жестока.

        Едно време, приятелю драг,

дорде все още нямало брак,

9735 равноправни мъжът и жената

си живели. За тях свободата

е била нещо толкова свято,

че дори за арабското злато

те не биха я никога дали.

9740 И за всичкото злато едва ли

биха сключили сделки изгодни,

щом престанат да бъдат свободни.

Всеки в родния край си оставал

и изобщо не се осмелявал

9745 по земите далечни да скита.

Язон[18] още не бил се опитал

със другари да мине морето

и на кораб да иде там, дето

било Златното руно. В мига,

9750 в който доста далеч от брега

бог Нептун ги съзрял, изумен,

Язон сметнал, че пада във плен.

Тритон[19] бил обхванат от бяс,

а Дорида[20] загубила свяст

9755 с дъщерите си. Как не умрели

всички те, щом в морето видели

същества, непознати за тях!

Обладани от смут и от страх,

те следели как сръчно гребците

9760 с настървение порят вълните.

Но за първите хора светът

не бил тесен. Те морския път

не познавали. Туй, от което

се нуждаят умът и сърцето,

9765 са го имали те. Затова

и се ползвали с равни права

над имотите. Честни, открити,

всички те били радостни, сити

и в ответ на сърдечния зов

9770 си живеели в мир и любов.

За тях чужда била користта

и на почит била обичта,

докато, за позор и за срам,

Лъжа с меч появила се там,

9775 съпроводена от Риск и Грях

(какво би ги наситило тях?).

А пък Гордост, с надменност прочута,

тичешком се явила надута.

Лакомия и Завист били

9780 също там, а след тях надошли

много други пороци, които

тука Бедност довели открито

и на този свят тя оттогава

между хората вече остава.

9785 (Нека бъде проклет този час,

в който тя е дошла между нас!)

И понеже целяла горката

да надмогне все пак нищетата,

тя със своя син Обир дотук

9790 е дошла. Нали нямало друг,

който би бил във нейна защита!

(Ала как е могъл да разчита

той на нея, щом ходел, където

човек мъчно избягва въжето?)

9795 И баща му — Разбито Сърце —

бил безсилен, със скръбно лице.

А Лаверна[21], която била

взела всичките тъмни дела

на престъпната сган под закрила

9800 и която умело прикрила

греховете човешки в мъгла,

каква помощ пък тя е могла

да окаже, щом идвал денят,

в който всичко узнавал светът

9805 и злосторникът бивал разкрит.

Тя била милосърдна на вид,

но какво би това променило,

щом си вече качен на бесило.

Разкаяние тук не помага,

9810 щом Съдба вече с теб разполага.

        Тези демони страшни, зловещи,

под напора на страсти горещи

възприемали с явна ненавист

и със пъклена злоба и завист

9815 туй, че всички щастливо живеят,

и се втурнали вредом да сеят

между хората гняв, ругатни,

разногласия, разпри, войни.

И понеже за злато ламтели,

9820 те в утробата земна се врели

и извличали ценни метали,

изумруди, сапфири, опали.

Лакомия и Алчност завчас

породили у хората страст

9825 да ламтят за богатства. Едната

с настървение трупа благата,

а пък другата тъй е свидлива,

че не вярвам, дордето е жива,

от богатствата тя да прахоса.

9830 Като знае добре за кого са —

за потомци и близки роднини,

ще ги пази тя дълги години

(стига зло да не й мине път).

Ако нея на съд я дадат

9835 и беда сполети я, едва ли

ще я някой тогава пожали.

Но сполучи ли тя, за парите

всеки би й почел старините.

Оттогава човешкият род

9840 вече скъсал със оня живот,

който водели първите хора,

и за свой дял започват да спорят

както Кражбата, тъй и Лъжата.

Щом била разделена земята

9845 на парцели с межди и огради,

разразили се разпри и свади.

Всеки имал стремеж да открадне,

щом насгода му нещо попадне.

Който там се най-силен явявал,

9850 той от лъвския пай получавал.

Един тръгвал на път да плячкосва,

друг, от мързел, не щял да скитосва,

а в дома му потайно пристигал

и каквото намерел, задигал.

9855 Всички сметнали вече за нужно

някой мъж да посочат задружно,

който щял да възпира крадците

да не им присвояват парите —

правосъдие щял да раздава

9860 и каквото той кажел — да става.

И избрали си те господар,

назовали го крал или цар —

той бил селянин силен и снажен

и от всичките явно най-важен.

9865 А и клетва положил дори,

че спокойствие там ще цари,

че ще има законност и ред,

ако всички поемат обет

да заделят по част от благата,

9870 за да има и той във палата.

Незабавно се те съгласили,

а той вложил и воля, и сили

и добре оправдал своя пост.

Но крадците, обзети от злост,

9875 щом съглеждали нейде, че той

ходи сам, му заплащали с бой

и се втурвали пак да крадат.

Нарушен бил отново редът.

Щом за тези безчинства узнали,

9880 всички хора отново се сбрали

и решено било в кратък срок

да се вземе от всеки налог

за издръжка на стражата царска.

Изначалната помощ другарска

9885 се превърнала в ренти, в дарения,

във имоти и цели имения.

Ето как произлезли кралете.

Поне тъй го твърдят редовете

на трактати, до днес оцелели.

9890 От тях виждаме как са живели,

как са страдали наште предци.

Затова на онези творци

дължим почит, признателност, чест.

От тях ние се учим и днес.

9895         И така дошло време, когато

във стремеж за сребро и за злато

състояния цели събрали.

От безценните ковки метали

изработили скъпи предмети —

9900 токи, копчета, пафти, монети.

От желязото твърдо били

изковани ножове, стрели,

саби, ризници, щикове бойни

и ги дали на храбрите войни.

9905 Построили си кули високи,

оградили ги с ями дълбоки

и със каменни яки стени.

В тях за дълго живели едни,

а пък други дворци изградили

9910 и там скъпи съкровища скрили.

От луд страх били всички обзети

да не би да им бъдат отнети

тези ценни богатства… Крадците

предизвиквали ужас в дворците.

9915 Тези хора нещастни видели

колко техните мъки растели.

Те използвали разни похвати,

за да могат да станат богати,

и което всеобщо било е,

9920 те насила го сторили свое.

И то не от добро намерение,

а от алчност. С какво настървение

за богатства човек се пилеел —

един колкото двайсет владеел.

9925 Бих признал, за подобни гладници

не бих дал и една торба трици.

Та какво ме е грижа за тях,

щом така са затънали в грях?

Аз изобщо не искам да знам

9930 дали имат достойнство и срам,

дали хранят любов и омраза.

Но със думи не мога изказа

как е грозно да гледаш, когато

се продава безсрамно за злато

9935 светлолика красавица млада.

Нали тъкмо на нея се пада

всяка честна любов да цени,

както правят добрите жени.

Та кой днеска не се отвращава,

9940 щом се женското тяло продава?

Но каквото и ще да се случи,

трябва всеки млад мъж да изучи

тези средства, с които да може

да се брани той, щом се наложи,

9945 да оказва на своята мила

една сигурна, мъжка закрила,

пък и тя да не го изоставя.

Ако с всичко добре се оправя,

от това и жената любима,

9950 и самият той полза ще има.

А и друг съвет аз бих ти дал:

щом съпругът е вече разбрал,

че жена му със някакъв мъж

е на среща била неведнъж,

9955 нека той не я в нищо кори,

да изглежда любезен дори,

нека с такт се към нея обърне

и във правия път да я върне.

Ако той в изневяра я хване,

9960 нека сдържан все пак да остане,

да не й за измама говори,

на глупак да се даже престори,

да се прави, че сляп уж е бил,

че не я е той в грях уличил,

9965 та през идните няколко дена

да не се чувства тя отчуждена.

Ако някой писма й изпраща,

не е нужно мъжът да захваща

да чете какво пише във тях

9970 и с това сам да влиза във грях.

Да не казва той дума сърдита

на жена си, че с други тя скита

или ходи тъй често там, дето

непрестанно й тегли сърцето —

9975 да я водиш с връв тя не желае.

Също тъй е добре да се знае

(и друг автор това споменава),

че когато мъжът се надява

на любов от страна на жената,

9980 нека пази й той свободата,

нека никога своята къща

на затвор да не я той превръща —

да си ходи тя дето си иска.

Щом съпругът я властно потиска

9985 и не й дава много да скита,

щом за всичко държи да го пита,

ще омръзне на тази жена и

ще загуби съвсем любовта й.

Да не вярва на тези, които

9990 срещу нея говорят открито,

а когато я злъчно корят,

да им казва, че много грешат,

че за глупост си тракат зъбите,

че най-честна е тя сред жените,

9995 че се винаги скромно държи

и че с други мъже не дружи,

че доверие тя заслужава.

Нека в нищо не я укорява,

до пердах да не стига, че той

10000 се залъгва, щом мисли, че с бой

или с думи обидни, лукави

би могъл да я някак застави

да го люби или че ще може

след това да я той уталожи:

10005 ще прилича на оня с кривака,

който гони да хване котака —

щом животното може, веднага

от стопанина то ще избяга.

        А щом тя го гнети и обижда

10010 и щом той обруган е и вижда,

че и жив ще го тя одере,

за мъжа би било по-добре

да не кипва, от ярост обзет,

а да казва, че той занапред

10015 би приел да е роб, стига само

да се сам убеди, че жена му

ще омекне. Дори да умре,

би било според мен по-добре

от това да дочака раздяла.

10020 Ако тя се е с него заяла

и с надменност, и с упреци разни

непрестанно съпруга си дразни

и това чак така му дотяга,

че и той да я бие посяга,

10025 нека после с любовни игри

да се някак си с нея сдобри,

да не би да го тя изостави.

Щом е беден и тъй не направи,

тя могла би във същия час

10030 своя мъж да зареже тогаз,

ако той не превие гръбнак.

А особено щом е бедняк,

е добре в любовта да внимава,

на гнева си простор да не дава,

10035 да приема покорно обиди

и каквото да чуе и види,

да не се възмущава открито,

както правят онези, които

са богати. Богатият може

10040 на жена си и бой да наложи

и не ще го ядосва това,

че тя вири превзето глава.

Ако иска мъжът да се люби

и със друга, но без да изгуби

10045 свойта първа любов, и желае

да я с някакъв дар поласкае —

с шапка, с шалче или със гердан,

с пръстен, с накит или пък с колан,

нека много добре да се пази

10050 да не бъдат познати от тази,

на която е той изменил.

Инак болка й би причинил,

би усетила силни бодежи

във сърцето си, щом забележи,

10055 че с тях някоя друга се пери,

и утеха не ще тя намери.

Да не ходи той с новата там,

дето първата милвал е с плам,

да не би да се срещнат случайно

10060 те на същото място потайно,

че това ако стане, тогава

знай — жената не се вразумява.

Тъй жесток не е никой глиган,

който бяга от кучешка сган.

10065 И лъвицата, с ярост прочута,

не изглежда чак толкова люта,

не показва се толкова зла

в оня миг, в който с остра стрела

нея биха могли да улучат,

10070 дорде малките лъвчета сучат.

И когато настъпиш със крак

ти змията, на теб тя все пак

не връхлита с такава злина,

със каквато ревнива жена

10075 сварва друга с мъжа си — тогава

безспир бълва тя огнена лава.

И дори да не ги изненада,

че се любят, от ревност ще страда,

ако нещо внуши си или

10080 ако кажат езиците зли,

че мъжът й се с друга задява.

Нека никога той не признава,

че със друга е бил някой ден,

макар с право да бъде винен.

10085 Нека той закълне й се даже,

утешителни думи да каже,

след това да прибегне дори

до приятни любовни игри

и така ревността да сподави.

10090 Ако все пак го тя не остави,

а безспир го гълчи и желае

той на всяка цена да признае,

че не е устоял един път

на съблазните женски, мъжът

10095 трябва само едно да твърди

и в това да я той убеди —

че с лъжа го е тя покорила

и че бил е принуден насила

на такава игра да се хване,

10100 и че друг път туй няма да стане.

С думи кротки, добре преценени,

с обещания, с клетви смирени

трябва той да я после накара

да му има за в бъдеще вяра;

10105 да твърди, че ще бъде почтен

и че щом чуе тя някой ден,

че с оная пак нейде се крие,

нека го веднага убие,

а онази измамница долна

10110 дано легне завинаги болна,

дано в мътни води се удави —

да не може с разюздани нрави

да го мами и с пъклена страст

да го мъчи под своята власт.

10115 Той за нея не ще се и сеща

и дори да го вика на среща,

ще отказва и никога няма

той да вижда въпросната дама.

Без да губи от ценното време,

10120 мъжът нека любимата вземе

на ръце, нека той я притиска

и почтително прошка да иска

от жена си за грешките прежни.

Със целувки и ласки най-нежни

10125 вярност нека й той обещае,

да твърди, че горчиво се кае,

че не ще й се сърди, та даже

ако тя го най-строго накаже.

Той не бива да стига дотам

10130 да се хвали с успеха си сам,

че това би убило жената.

А мнозина петнят имената

на жените, без те поначало

да са пипвали тяхното тяло.

10135 Тези долни мъже лицемерни

крият злоба в душите си черни.

Да се хвалиш е страшно порочно,

който хвали се, сякаш нарочно

сам показва се кръгъл глупак.

10140 И успехи да има, то пак

мъжът нека ги пази във тайна.

Любовта затова е омайна,

че тя своите бисери скрива

и споделя ги само с такива,

10145 дето клюката смятат за грях.

Всичко можеш да кажеш на тях.

        Ако легне любимата болна,

със загриженост уж драговолна

трябва той да я мигом обгърне,

10150 та и тя със добро да му върне.

Нека той да се вайка с досада,

че коварната болка не спада,

да й бъде все тъй пред очите,

да й често целува страните

10155 и да казва, от скръб просълзен,

че за нея във същия ден

е готов да преброди земята.

Нека грижи се сам за храната

да е вкусна… Каквото да струва,

10160 трябва болната той да лекува.

На любимата своя дължи

да промълвя приятни лъжи,

в странни сънища той да ги вплита,

да твърди, че когато опита

10165 да заспи, все сънува сън чуден

(макар цялата нощ да бил буден),

да разказва, че уж като спал,

той насън я е гола държал,

цял обзет от небивала страст,

10170 да шепти със приятен, тих глас

как била излекувана вече

и как някъде твърде далече

сам-самичка я той забелязал.

        И макар че не съм всичко казал,

10175 аз изложих пред теб този път

как с жената държи се мъжът,

как при всяка постъпка внимава,

как се грижи, щом тя е болнава,

ако силно желае той сам

10180 да поддържа любовния плам,

който инак би лесно изтлял,

щом не се е мъжът постарал

да се с нещо хареса на нея.

При това по въпроса аз смея

10185 да твърдя, че не е тя тъй зряла

и не е чак така поумняла,

за да бъде мъжът убеден,

че не би доживял този ден,

в който може би тя ще избяга.

10190 Все едно е мъжът да залага

на това, че змиорка във Сена

би могъл да държи уловена

за опашката. Как във водата

някой би я възпрял да се мята

10195 най-свободно насам и натам?

Човек после разбира и сам

как трудът му напразно отива.

Ала в никакъв случай не бива

да се мисли, че то ще важи

10200 за жената, която държи

на честта си. Но аз за зла чест

жена честна не срещнах до днес.

Соломон не е също открил,

макар толкова вещ да е бил.

10205 Той сам пише, че в свойта държава

благонравна жена не познава.

Ако ти във далечен чужд край

я откриеш, не се колебай

и веднага за своя съпруга

10210 я вземи. Като никоя друга

ще се влюби тя в теб и изцяло

ще е твоя — и духом, и тялом.

Щом жената не ходи на лов

да завърже там с някой любов,

10215 щом е честна, почтена, тогава

тя на Девственост вярна остава.

Много искам, преди да приключа,

и на друго аз теб да науча.

Ако става въпрос за девици,

10220 било грозни, било хубавици,

мъжът трябва и друго да знае:

ако някоя той пожелае,

нека много държи занапред

на един твърде важен съвет —

10225 да обсипва жената с хвалби,

да й казва, че нивга не би

той на нейния чар устоял.

И понеже съм доста видял,

зная много добре, че жената,

10230 макар тя да е с честност позната,

стара, млада, царица, слугиня,

светска дама или монахиня,

твърде лесно приела би днес,

без да мисли за своята чест,

10235 този, който я с такт възхвалява.

И макар че за грозна минава,

мъжът нека говори пред нея

как по хубост прилича на фея.

Щом го казва със страстни слова,

10240 лесно тя ще повярва в това.

И когато е грозна, пъпчива,

пак се мисли за доста красива

и на обич и тя се надява.

Нека много мъжът да внимава

10245 да е с нея любезен и мил…

Инак би се от обич лишил.

На жените такъв е умът,

че натикване те не търпят

и по принцип трудно приемат

10250 от друг някой съвети да вземат.

Щом държи да им с нещо хареса,

мъжът нека избягва с намеса

отстрани върху тях да влияе.

И така, както котката знае

10255 по рождение мишки да хваща,

без в училище тя да се праща,

и каквото човек да направи,

пак инстинкта не ще си остави,

тъй жената, щом нещо реши,

10260 и да вижда дори, че греши,

че това е наистина вредно,

преценява, че тъй било редно

и съвети от друг не признава.

На инат тя не се научава —

10265 туй у нея е нещо вродено

и не ще бъде то отстранено.

Този, който й дава съвет,

любов няма да срещне в ответ.

Сега нека, приятелю драг,

10270 да се върнем на розата пак.

Щом до нея се ти добереш,

на друг никой не ще я дадеш.

Та нали драгоценна е тя.

Ако сбъдне се твойта мечта,

10275 ще си весел и радостен ти,

докато тази роза цъфти.

Ако ти си към нея грижлив,

тя пък теб ще направи щастлив.

Тъй красива и нежна е тя,

10280 че не можеш подобни цветя

да намериш и в друга страна.

Тя за теб ще е само една.“

        Аз добавих: „Такъв красив цвят

няма никъде в целия свят.

10285 Под щастлива звезда цъфти той.“

        С тези думи Приятелят мой

вдъхна смелост голяма у мене.

В любовта той така посветен е

и такъв опит той притежава,

10290 че Разумност дори надминава.

В това време се върнаха пак

Блага Дума и Помисъл Благ

и оттам не помръднаха вече.

Според мен вина нямаха те, че

10295 Поглед Мил не ми бяха довели —

виждах аз, че не бяха успели.

[1] Ст. 8703. Теофраст (IV-III в. пр.Хр.) — древногръцки философ; по въпросите на морала е написал трийсет повествователни етически миниатюри под заглавие «Характери». ↑

[2] Ст. 8712. Произведението на Теофраст «Ореолът» (или блатна книга) е изгубено. За него съдим по един откъс, цитиран от по-късни автори. ↑

[3] Ст. 8757. Пенелопа — олицетворение на съпружеската вярност и на женското благородство; съпруга на Одисей, останала му вярна двайсет години, когато бил далече от нея. Накрая, за да отблъсне напористите женихи, обявила, че ще се омъжи за онзи, който обтегне лъка на Одисей. Могъл да го стори единствено предрешилият се като просяк Одисей. ↑

[4] Ст. 8759. Лукреция — римлянка, която се самоубила, след като била изнасилена от Секст Тарквиний, син на монарха Тарквиний Горди (VI в. пр.Хр.). Това послужило като повод за бунта, довел до свалянето на Тарквиний Горди, а впоследствие — и до установяване на републиката. ↑

[5] Ст. 8844. Жан дьо Мьон се позовава на книгата на Готие Мап «Трактат на Валерий, написан с цел да разубеди философа Руфин да се жени». От това съчинение са заимствани и други примери. ↑

[6] Ст. 8864. Ювенал, «Сатири», VI, 165; 47–49. ↑

[7] Ст. 8871. Юнона — върховна римска богиня, съпруга на Юпитер. Закрилница на жените, които съпътства през целия им живот. Богиня на брака и семейното огнище. Отъждествявана с древногръцката Хера. ↑

[8] Ст. 8892. Ювенал, «Сатири», VI, 28–32. ↑

[9] Ст. 8917. Елоиза (родена през 1107 г.) е дадена от чичо й, каноника Фюлбер, в манастир. След това, за да довърши образованието й, той я взема при себе си и наема известния теолог и философ Пиер Абелар (роден през 1079 г.). Между учителя и девойката пламва силно любовно чувство. Елоиза избягва в Бретан и там те тайно се оженват. След завръщането им в Париж Фюлбер жестоко отмъщава на Абелар. Елоиза става калугерка и поддържа със съпруга си кореспонденция до смъртта му през 1142 г. Умира двайсет и две години по-късно в манастира «Св. Параклет», където е погребана, а впоследствие биват пренесени и тленните останки на Абелар. ↑

[10] Ст. 9003. Свети Жюлиен (Гостоприемният) — според легендата бил ловец, но елен му предсказал, че ще погуби майка си и баща си. За да избегне нещастието, напуснал родното място, ала при все това веднъж по погрешка той действително ги убил. За изкупление на вината се оттеглил заедно с жена си край една река, където прекарал останалата част от живота си, като помагал на минаващите оттам пътници. ↑

[11] Ст. 9006. Свети Леонар е живял вероятно през VI в. в Лимузен. Според легендата той получил от краля разрешение да освобождава затворниците и широко се ползвал от това си право. ↑

[12] Ст. 9121. Алкивиад (ок. 450–405 пр.Хр.) — атински генерал, ученик на Сократ, водач на демократическата партия; талантлив, но безскрупулен военачалник и политик. ↑

[13] Ст. 9193. Позоваване на книга шеста, стих 563 от епическата поема «Енеида» на римския поет Публий Вергилий Марон (70–19 пр.Хр.). ↑

[14] Ст. 9326. Свети Арнул, епископ на Соасон, основава Уденбургския манастир близо до Брюж. ↑

[15] Ст. 9344. Ювенал, «Сатири», VI, 133–135. ↑

[16] Ст. 9391. Древноеврейският митичен герой Самсон притежавал свръхестествена сила, заложена в косата му; лишавайки го от нея, любимата му Далила го предала на съплеменниците си филистимляни. Историята за Самсон и Далила е разказана в Книга Съдии Израилеви. ↑

[17] Ст. 9403. Деянира — съпруга на Херакъл, най-храбрия елински герой. При преминаване на р. Евен кентавърът Нес се опитал да я отвлече и бил убит от Херакъл, но пред смъртта си успял да й даде своята напоена с отрова дреха уж като средство против любовна магия. Измъчвана по-късно от ревност към Иола, тя изпратила на Херакъл дрехата на Нес и така неволно причинила мъчителната смърт на съпруга си. Авторът се придържа към Овидий, «Метаморфози», XV, 134–220. ↑

[18] Ст. 9746. Язон — син на Езон, царя на Йолкос в Тесалия. Вуйчо му Пелий, за да го отстрани от престола, го изпратил в Колхида да завладее Златното руно, като оглави похода с кораба «Арго» на гръцките герои, наречени аргонавти. За да получи от цар Еет руното, трябвало да впрегне в плуг два огнедишащи медноноги бика, да разоре нива, да посее зъбите на дракона, убит от Кадъм, и да надвие въоръжените воини, които ще поникнат. С помощта на царската дъщеря Медея, у която Венера разпалила страстна любов към героя, Язон изпълнил успешно мисията си. След завръщането им в Йолкос Медея подмладила с чудодейни билки Езон и подмамила дъщерите на Пелий да насекат на парчета баща си. Изгонен от Пелиевия син Адраст, избягал в Коринт. По-късно, заради дъщерята на коринтския цар, изоставил Медея, но тя си отмъстила жестоко: подпалила града, погубила с отровни дарове съперницата си и убила двете си деца от Язон. Тук и по-нататък — стихове 13700–13735 — авторът следва повествованието на Овидий в «Метаморфози», VII, 1–403. ↑

[19] Ст. 9753. Тритон — морско божество; известявал волята на Нептун, като надувал ечаща раковина и с нейните звуци успокоявал или вълнувал морето. ↑

[20] Ст. 9754. Дорида — древногръцка морска богиня, дъщеря на Океан и Тетия, съпруга на морския бог Нерей, от когото родила петдесетте нереиди. ↑

[21] Ст. 9797. Лаверна — римска богиня на тъмнината, покровителка на разбойниците и крадците. ↑

Ст. 10297-11356: Младежът се насочва към замъка. Среща Богатство, което не го пуска да продължи. Амур се завръща. Младежът го моли за снизхождение. Амур свиква войската си. Разкрива авторството на Гийом дьо Лорис и Жан дьо Мьон. Притворство предлага услугите си на Амур.

        Щом със всички тях сбогом си взех,

аз по своя път бавно поех

и омаян вървях с лекота

10300 по поляни със свежи цветя.

А наоколо — птички запели

своите толкова сладостни трели.

С песента си, чаровна и тиха,

те ми бързо духа ободриха.

10305 И все пак аз измъчвах се много,

че Приятелят каза ми строго,

с нетърпящ възражение глас,

да не ходя при замъка аз.

Как да бъдех послушен, не знам,

10310 като нещо ме теглеше там!

        И така, щом се с тях разделих,

тръгнах аз, но надясно не свих,

а поех по пътечката вляво,

като мислех, че тъй по-направо

10315 до целта ще ме тя изведе —

незабавно да видя къде

Добър Прием сега се намира.

Чувствах как ми сърцето замира

да не се на пазачи натъкна —

10320 исках всячески аз да измъкна

този млад мъж — тъй мил и тъй драг.

Ако ида при замъка пак,

който би бил по-мек и от плод,

и премина през главния вход,

10325 за да мога да вляза в затвора,

без да срещам там никакви хора,

и Добър Прием аз не избавя,

то какво съм способен да правя?

Щом възможност пред мен се открие,

10330 ще излезе оттам Добър Прием —

и дори за стохилядна сума

не отстъпвах от своята дума.

Но аз в друга посока вървях,

макар още наблизо да бях.

10335         С мисъл все за цвета ароматен,

забелязах в един кът приятен,

до чист извор, под сянка голяма,

една много внушителна дама.

С форми хубави, прелестна, млада,

10340 тя се радваше тук на прохлада

с млад мъж — неин приятел интимен.

Аз не зная кой беше на име,

но Богатство зовеше се тя —

благородна й беше кръвта.

10345 Подразбрах, че на стража тя бдеше,

но наоколо ясно личеше,

че натам не бе стъпвал кракът й.

Щом видях ги, аз спрях в своя път и

поздравих, като сведох глава.

10350 И те сториха тъй, но това

не зарадва ме толкова чак.

Аз реших да попитам все пак

коя точно пътека извежда

там, където се днес разпорежда

10355 Давай Много. Тя рече: „Ей тази,

но тя зорко от мене се пази.“

        „Ах, госпожо, Бог Свойта закрила

да ви дава. Бъдете тъй мила

да пропуснете също и мен

10360 там, където е бил построен

хубав замък. Аз знам от по-рано,

че от Ревност било е избрано

това място.“ — „Не ти разрешавам,

млади момко. Не те и познавам.

10365 Ти не си ми от близките хора…

Аз могла бих това да го сторя

не по-рано от десет години.

Достъп имат там мойте роднини

и другари. Дори да твърдиш,

10370 че си бил ти роден във Париж

или пък в Амиен, пак не бива

да те пускам. Нали там отива

този, който чрез танци и песни

търси все в удоволствия лесни

10375 да прекара приятно живота.

Един мъдър човек без охота

би се впуснал в такива игри —

той не би се и спрял там дори.

А тълпата, от буйство обзета,

10380 със виоли, цигулки, дайрета

весели се сред песни и смях,

хвърля зарове, с табла и шах

се развлича и с гозби подбрани

всеки тук най-редовно се храни.

10385 Стари сводници водят ергени

и ги свързват с девойки засмени

да кръстосват поля и гори —

и дордето кръвта им гори,

да лудуват, тъга непознали,

10390 както с радост цвърчат папагали.

Те търчат след това да се къпят,

накъм ваните бързо пристъпят

и с цветя и венци на главата

влизат заедно те във водата.

10395 Луда Щедрост с учтива покана

подир туй ги въвежда във хана

и ги толкова бедни оставя,

та човек с много труд се оправя

и се вайка, когато си спомни,

10400 че платил е със средства огромни

той за тези нищожни услуги.

В безизходица виждат се други

и си даже продават земите

след това, за да могат с парите

10405 свойте данъци те да платят.

Придружавам ги в този им път,

но щом тръгнат в обратна посока,

неминуемо Бедност жестока

ги преследва със студ, с голота.

10410 Аз съм тук, а на изхода — тя.

Разпиляват се те безизвестни

и макар че са умни и свестни,

не се грижа за тях. В нищетата

после те си затриват главата.

10415 Ако стане така някой път,

че със мене се те помирят

(това трудно се случва все пак),

аз не ще съм тъй грохнала чак,

та на тях да не кажа къде

10420 ще ги правият път заведе.

Тези, дето тук идват най-често,

след това се разкайват злочесто

и от срам ме дори не поглеждат.

Те дотолкова зле се нареждат,

10425 че от ярост, от яд и от страх

и до смърт стигат много от тях.

А щом някой ме мен изоставя,

и аз с него така ще направя.

При това трябва също да знаеш,

10430 че горчиво и ти ще се каеш.

Запомни, че когато зли псета

давят мечка, не е тя тъй клета

и тъй немощна, както би бил

ти… И никой не би те спасил.

10435 А щом Бедност е с теб, щеш не щеш,

в нейна власт ще се сам озовеш.

За бедняка спасение няма.

На мизерна постеля от слама

ще те скоро чрез Глад умори.

10440 Той слуга й е бил отпреди

и така изпълнителен бил,

че и опитност сам придобил —

и когато се случай представи,

злини разни той може да прави.

10445 Всъщност Бедност на Глад поверила

той за нейната рожбица мила

да се грижи безспир. Но едва ли

те на Обир са нещичко дали.

Ако питаш ме Глад днес къде е,

10450 ще ти кажа, че той си живее

сред поля каменисти, в които

не растат нито храсти, ни жито.

Този кът, по земята прочут,

е Шотландия с вечния студ,

10455 със безкрайната ледена зима.

Ни дървета, ни храсти там има.

За да имат храна за обяд,

с остри нокти треви скубе Глад,

ала там доста редки са те —

10460 по скалите трева не расте.

        Само с няколко едри черти

ще опиша аз Глад, та и ти

да добиеш за него представа.

Все тъй дълъг и слаб той остава,

10465 немотия го мъчи и днес,

преживява със хляб от овес.

Той е с хлътнали, мътни очи

и умора пределна личи

по петнистото бледо лице.

10470 Има хилави, сухи ръце.

Ако взреш се ти в кожата груба,

би могъл като в празна коруба

да надникнеш в самата утроба.

Със единия крак той е в гроба.

10475 Върху хълбока кости стърчат,

от плът там и следи не личат,

а коремът почти залепен е

за гръбнака. Така изтощен е,

че не му личат никак месата

10480 по прасците, гърба и бедрата.

Ще речеш, че от дългите пости

той останал е кожа и кости.

Тази щедра Деметра[1], която

жътва носи във късното лято,

10485 на това място още не се е

появявала жито да сее.

Триптолем[2] не е идвал тук чак

на крилатия драконов впряг.

Съдбините така са решили —

10490 на Деметра не са позволили

с Глад по тези места да се среща.

        Аз познавам и друг път отсреща

и той би те при Бедност отвел,

под властта й ти гръб би привел,

10495 ако ниже се твоят живот

мързеливо, без труд и без пот.

И така, ако ти се решиш

по бедняшкия път да вървиш,

за да стигнеш до замъка, знай,

10500 че там чака те гибелен край.

И където да идеш, навред

вечно Глад ще ти бъде съсед.

Бедност по-добре даже от книга

ще ти каже по кой път се стига

10505 чак до Глад — тъй злочест и унил.

А пък той гледа уж да е мил

с господарката зла и жестока.

(Всъщност той нито почит дълбока,

нито силна любов, ни тъга

10510 не изпитва към нея сега.)

И макар че днес Глад е голтак,

той от Бедност крепи се все пак.

По цял ден, непрестанно почти,

покрай нея все се върти,

10515 често той си протяга ръката,

с пръсти нежно й милва косата

и целува й даже очите.

Хваща Обир след туй за ушите

и не дава му миг да заспива,

10520 а му шепне къде да отива

и какво се налага да прави,

та храна да им някак достави.

А бащата със болка в сърцето

си представя настръхнал въжето,

10525 на което би Обир висял,

и от страх разтреперва се цял

да не хванат пак Обир натясно.

        Може би вече стана ти ясно,

че не ще стигнеш своята цел,

10530 щом по този път ти си поел.

По-добре си друг път потърси!

Досега ти на мене не си

служил както е нужно, та днес

аз да действам във твой интерес.“

10535         „Но, госпожо, кажете, за Бога,

що да сторя сега, за да мога

да се някак харесам на вас.

Щом ми пътя покажете, аз

ще се мъча, при случай изгоден,

10540 Добър Прием да видя свободен.

Благосклонна бъдете към мен.“

Тя отвърна: „Да, ти си почтен

и аз много добре те разбирам.

Ще призная, че днес не намирам

10545 да си толкова много загазил.

Както виждам те, ти си запазил

малко лудост, защото без нея

как ли хората тук ще живеят,

докато след Амур тъй вървят.

10550 Уж на всички им стига умът,

а отдавна живеят те в плен.

Не живеят, а мрат според мен,

щом на лудост и бяс се обричат.

Как това те живот ще наричат!

10555 Ти на разум се учи дори,

но от глупост не се изцери.

Щом обратно да действаш решиш,

неминуемо ти ще сгрешиш.

Преди първата нейна поява

10560 ти не срещаше пречки. Тогава

за теб нищо не струвах и аз.

Щом човек е изпаднал в захлас

от любов, той не ще да пресмята

каква полза му носят благата

10565 и дори ги пилее без време.

Откъде един влюбен ще вземе

туй, що трябва му? То не извира…

По-добре остави ме на мира!“

        Като виждах, че нямам успех,

10570 път обратен веднага поех,

но къде аз отивам, не знам.

А пък те си останаха там

така, както преди ги видях.

Умърлушен, отчаян вървях

10575 все през същата пищна градина,

през която на идване минах,

ала тя ме не радваше вече.

Мисълта ми бе доста далече —

сам се питах какво да захвана,

10580 за да мога изряден да стана

и на другите по да се нравя.

Бях готов всичко аз да направя.

Колко много потиснат бих бил,

ако знаех в какво съм сгрешил.

10585 Мисълта ми с това бе обзета

и аз следвах най-стриктно съвета

на Приятеля мой всеки ден.

И към Зъл Език бях също почтен.

С уважение, почит и такт

10590 се държах и към всеки мой враг.

Скромността ми дали бе призната

и дали бях им трогнал душата,

сам изобщо не зная. Обаче

вързан чувствах се аз от това, че

10595 до затвора все още не смеех

да отида. А колко копнеех

да достигна онази ограда!

И все още сърцето ми страда

от това наказание строго —

10600 за едно да си мисля тъй много,

а съвсем друго нещо да правя.

Виждах как всичко там ме заставя

лицемер да съм. А този грях

да повторя пак аз не посмях.

10605 И на мен се наложи с измяна

да преследвам целта си желана,

но до онзи решителен час

не съм нивга изменник бил аз.

Амур пак се завърна. Той в мен

10610 бе видял мъж достоен, почтен.

Ръка сложил на моето рамо,

благосклонно попита ме само

дали бил съм, при толкова мъки,

верен аз на ония заръки,

10615 чрез които напътствал ме беше,

и дали ме все още влечеше

онзи толкова свеж розов цвят,

запленил ме с най-фин аромат.

(Аз показвах почтеност такава,

10620 на каквато Амур се надява —

като бог той, естествено, знае

какво чувство у мене витае.)

„Кажи, следваш ли моите повели,

по които до днес са живели

10625 всички хора, които обичат?

Тези, дето от мен се отричат,

неминуемо стигат до грях,

ала няма да мисля за тях.“

Плахо рекох му: „Аз се старая,

10630 но какво съм постигнал, не зная.“

„Да, но тебе упреквам, задето

ти е тъй колебливо сърцето,

а изобщо не си го признаваш.

На съмнения ти се поддаваш.

10635 Обясни ми защо онзи ден

пред Безделна склони и от мен

готов беше да се отречеш.

Защо все се косиш и не щеш

да ме гледаш със почит дължима?

10640 За Надежда говориш, че има

недостатъци в свойта наука,

а това, че ти служиш ми тука,

уж на своята лудост дължиш.

Със Разумност интимно дружиш…

10645 Ти за мен си неверен слуга!“

        „Господарю, прости ми сега.

Изповядах се само пред нея.

Аз със мисъл за тебе живея

и отдадох ти своята дан

10650 така, както се чувствах призван,

както биха го сторили днес

тези, дето отдават ти чест.

А Разумност за глупав ме смята

и нали си е доста устата,

10655 най-жестоко на мене се скара.

Тя все още живее със вяра,

че със своята проповед може

да попречи на мен (пази, Боже!)

да ти служа почтено и честно.

10660 Тя си мислеше явно, че лесно

ще го стори. И аз ще призная,

че наистина щеше накрая

да ме смутна тревога обхване.

Но излъгана тя ще остане.

10665 А Разумност все тъй ми е чужда.

Срещу теб тя безспир ме подбужда.

Но аз вече й казах, че тя

в мен не ще заглуши любовта,

докато все тъй силно тупти

10670 мойто мъжко сърце. Знай и ти,

че до гроб аз на тебе изцяло

съм отдаден — и духом, и тялом.

На мен още ми мира не дава,

че аз в нея се вслушах тогава.

10675 С право бях аз от теб обвинен

(дано бъде грехът ми простен!).

За да водя живот по-достоен,

по законите твои устроен,

не ще следвам Разумност ни ден

10680 и дордето дъх има у мен,

ще остана във твоята власт.

При това уверявам те аз,

че не ще има в този свят сила,

дето би ме от теб отклонила.

10685 Щом Атропа[3] реши, че е време

и на мене живота да вземе,

нека стори го тъкмо когато

на теб служа най-вярно и свято —

нали тъй и Венера желае.

10690 За нас смъртните радост това е.

А които за мене скърбят,

нека тези слова промълвят:

«Ти, приятелю, свиден и драг,

мина вече последния праг,

10695 извървя си и ти своя път,

от плътта отдели се духът.

Ти любѝ и сега ти се пада

тази смърт като висша награда.»

Амур рече: «Кълна се, че днес

10700 заслужаваш ти моята чест

с тези искрени, мъдри слова.

Мене лично ме радва това —

и аз мога да бъда уверен, —

че не си спрямо мен лицемерен

10705 като тези младежи, които,

щом постигнат целта си, открито

заявяват, че скъсват със мен.

Аз разбирам, че ти си решен

до желаната цел да доплаваш —

10710 добре кораба ти управляваш.

Щом към мене държиш се почтено,

на теб всичко ще бъде простено.

Не желая сребро, нито злато.

Вместо изповед искам, когато

10715 ти за своята вярност говориш,

правилата ми пак да повториш.

Те са десет във твоя роман —

да си верен на тях си призван.

Изредиш ли добре правилата,

10720 ти не ще бъдеш епек в играта[4].»

Нямах право и миг да отлагам

и му рекох: «От Мерзост ще бягам

и изобщо не ще се досещам

да злословя. Със поздрав ще срещам

10725 и изпращам, а не с ядни глуми,

не ще казвам при спор груби думи,

не ще бъда превзет, горделив,

към жените ще бъда учтив

и добър, а пък мойто сърце

10730 ще тупти в едни само ръце.»“

Амур рече съвсем съучастно:

„Ти урока си знаеш прекрасно —

в това вече съмнение няма.

Как се чувстваш?“ — „От болка голяма

10735 пак сърцето ми страда. То крее,

вместо истински днес да живее.“

„Та нали имаш тройна подкрепа?“

„Да, но виж, че по орис нелепа

е далече оттук Поглед Мил,

10740 а с дъха си упойващ би бил

той за моята болка голяма

като лек. Но, уви, днес го няма

и не знам в този миг кой къде е.“

„Нали с тебе Надежда живее?“

10745 „Да, при трудности тя ми помага.

Бих желал да добавя веднага,

че след първата своя поява

дълго тя при човека остава.“

„А какво с Добър Прием се случи?“

10750 „Нали Ревност в затвор го заключи,

а е толкова мил и почтен.“

„Остави тази грижа на мен.

Бъди смел! Аз кълна се, че зная

какво трябва да сторя до края.

10755 Ти тъй вярно ми служиш, че аз

свойте хора ще свикам завчас,

за да бъде от тях обсаден

този замък, добре укрепен.

Те са толкова силни и смели,

10760 че веднага го биха превзели,

за да бъде Добър Прием с нас.“

        Бог Амур, без да сочи ни час,

нито място, с писма призова

свойте хора. И сам след това

10765 на войската си той заповяда

да участва във тази обсада.

От Опасност се никой не скри,

всеки, без да помръдне дори,

бе застанал на бойна нога.

10770 Без да следвам строг ред, аз сега

ще ги всичките тъй именувам,

че по-лесно стиха да римувам.

Край мен първа Безделна премина

(тя ме пусна в онази градина),

10775 след това аз видях Откровеност,

Благородство, Другарство, Почтеност,

Милост, Щедрост, Богатство и Радост,

и Вежливост, и Дързост, и Младост,

Удоволствие, Чест, Красота,

10780 По Неволя Въздържаност… Тя

със Притворство се беше вестила

(инак би ли й стигнала сила?).

Всички те, благородни и смели,

своите свити там бяха довели.

10785 А Въздържаност рамо до рамо

със Притворство стоеше. В тях само

подозрителност явна личеше

(та нали тя вродена им беше)

и освен за Лъжа те за друг

10790 да помислят не искаха тук.

Нали тя бе Притворство родила

и то дръзна в сърцата насила

да проникне… Нали и баща му —

Лицемерие — тъй завеща му:

10795 да се крие зад правата вяра,

да владее с лъжа и поквара

там, където успее да стигне,

без окото му даже да мигне.

        Бог Амур го видя и възкликна:

10800 „Откъде ти, Притворство, изникна?

Кой ти достъп дотук позволи?

Аз не съм те извикал, нали?“

По Неволя Въздържаност скочи,

към Притворство тя поглед насочи

10805 и продума с почтителен глас:

„Господарю, тук водя го аз.

Много пъти подкрепа на мен

е оказвало то. Нощ и ден

аз без него бих страдала много.

10810 Не кори ме чак толкова строго!

То на никого обич не дава

и все пак ми се ще да минава

за почтено и мъдро. Нас двама

ни е свързала обич голяма.

10815 Затова то е с мене сега.“

„Добре, нека да бъде така!“

Амур с кратки, но силни слова

свойте хора на щурм призова:

„Ревност трябва сега да сразим,

10820 че подлага на гнет нетърпим

всички истински влюбени хора.

Тя за тях построи и затвора —

непристъпния крепостен замък,

който тегне сега като камък

10825 на сърцето ми. Тъй здрав е той,

че ще трябва в решителен бой

със земята да бъде сравнен.

Аз се чувствам така натъжен,

че Добър Прием още е там,

10830 а той толкова нужен е нам.

Ако ли не спася го, тогава

тук на мене какво ми остава?

И Тибул[5] нявга тъй ми изчезна,

сякаш падна във някаква бездна,

10835 а той действаше вещо и умно.

Щом узнах за смъртта му, безумно

отчаяние в миг ме обхвана

и стрелите, лъка и колчана

аз начупих на малки парчета.

10840 Със душа, от покруса обзета,

стигнах гроба му, целият в рани,

със крила чак до кръв изподрани —

дълго влачел ги бях в камънака.

Мойта майка така се разплака,

10845 че едва не издъхна накрая.

Ако имаше други на тая

покъртителна гледка, едва ли

те сълзите си биха сдържали —

всеки беше потънал в печал.

10850 Днес Катул и Овидий, и Гал[6]

нужни щяха да бъдат на нас,

щом могли са те още тогаз

да представят така любовта.

Но, уви, те лежат във пръстта.

10855         Само в Ревност ще търсим вината

на Гийом дьо Лорис за теглата.

Тя за него е враг озлобен

и го мъчи така всеки ден,

че накрая съвсем ще го смаже,

10860 ако помощ не му се окаже.

С мен Гийом се е мило държал

и най-ценен съвет би ми дал.

Затова настоявам аз днес

и във негов, и в наш интерес

10865 в здрав съюз да се всички сплотим —

Добър Прием дано да спасим.

Но уви! Не е мъдър Гийом…

Аз в покруса изпаднал бих, щом

Добър Прием загубя. Към мен

10870 той бе винаги много почтен

и ми служеше с вярност такава,

че подкрепа от мен заслужава.

Аз разчитам на своята мощ

и ще ида през някоя нощ

10875 в прах да срина тоз замък проклет.

А Гийом дьо Лорис занапред,

за да бъде почитан от мен,

ще се чувства и сам задължен

да подхване романа си. Нека

10880 запознае подробно човека

с правилата, що аз изредих,

да достигне до онзи свой стих,

в който думи трогателни той

ще отправи към своя герой

10885 Добър Прием — заключен в затвора,

надалече от другите хора:

«Не знам как са нещата сега,

но обземат ме страх и тъга

да не би ти за мен да забравиш

10890 и в беда да ме тука оставиш.

Добър Прием, сега аз се питам

на какво бих могъл да разчитам

един ден, щом случайност нелепа

ме лиши и от твойта подкрепа.»

10895         И тук точно Гийом ще спре сам…

Нека бъде изпълнен с балсам,

със тамян, със алое и смирна

гробът, в който ще легне той! Мир на

онзи дух, който в скърби, в печали

10900 бе ми верен и с плам ме възхвали!

След Гийом пък на Жан Клопинел

идва ред. Енергичен и смел,

край Лоара той в Мьон е роден.

Сит и гладен, до сетния ден

10905 ще ми служи и честно, и вярно,

без към мен да постъпва коварно.

Знам, че само на мен той държи

и с Разумност не ще да дружи.

Тя ме гледа със злост и не секва

10910 да ме злостно и гневно упреква

затова, че за болките сам

аз приготвих най-чуден балсам.

Ако случи се тъй, че, уви,

слабост някаква Жан прояви

10915 (и самите постъпки човешки

предполагат понякога грешки),

той все пак би се борил с лъжата

и когато си види вината,

ще се сам за греха си покае

10920 и пред мен ще си всичко признае.

Знам, че скъп ще му стане романът,

от Гийом който беше захванат,

и във случай, че време му стига,

ще довърши той ценната книга.

10925 Щом Гийом да я пише престане,

Клопинел ще се с нея захване

(четиридесет цели лета

на Гийом дьо Лорис след смъртта).

Продължавайки този роман,

10930 Жан ще каже със дух изтерзан

и със страх да не би някой ден

да се види напълно лишен

от онази сърдечност, с която

Добър Прием дарява богато:

10935 «Май не си ти към мен вече мил

и очакваш да бъда унил…»

Ще разказва подробно той с думи,

пълни с мъдрост или пък със глуми,

до мига, в който роза червена

10940 ще откъсне от клонка зелена,

и тогава ще спре този сън

и зората ще грейне навън.

След това с вещина ще тълкува

съня, който младежът сънува.

10945 Тези двама известни поети

биха дали нам ценни съвети,

но не е Гийом вече сред нас,

а пък Жан Клопинел в този час

не е още роден на земята.

10950 А е толкова трудна творбата,

че не дойда ли с мойте стрели

да му кажа защо сте дошли,

е това дело не ще се той справи.

Ако злата Съдба тъй направи,

10955 че не се роди Жан Клопинел,

както впрочем е моята цел,

бих могъл в интерес на мнозина

да отправя молба към Луцина[7]

(нали тя божество е на брака,

10960 на родилната помощ, на всяка

нова рожба), дано нареди

да се Жан здрав и читав роди,

да бди Юпитер тъй над отрока,

че да стигне до старост дълбока,

10965 да живее живот най-честит.

А когато пък бъде отбит

и дадат му за пиене сок

от две бъчви, налети от бог,

във едната — избистрен, сладнив,

10970 а пък в другата — мътен, горчив,

и го люшнат във люлка, тогава

(както божият глас повелява)

за летене крила ще му дам,

ще му пея тъй, както аз знам,

10975 та когато, пораснал след време,

правилата ми той възприеме,

нека Франция сам прекоси,

нека той своя глас извиси,

с френска реч да изпълни простора,

10980 за да стигнат до младите хора

тези думи и с вяра във тях

да не чувстват те никога страх,

че приятната болка любовна

за смъртта им ще бъде виновна

10985 и че там ще им свърши тъгата…

Той така ще представи нещата,

та дордето са хората живи

и четат тези думи правдиви,

ще наричат въпросната книга

10990 «Огледало за влюбени», стига

да я те разберат. Но не бива

да се вслушват в Разумност бъбрива.

Тя сломена е… Ето че аз

със молба се обръщам към вас.

10995 Сключил свойте ръце за молитва,

Амур днеска до вас се допитва.

Нека всеки е тук съпричастен

със съдбата на този нещастен

и така много страдал Гийом.

11000 Нека ние помогнем му, щом

тъй добре се е с мене държал.

А освен това аз бих желал

да направим каквото е нужно

и да действаме всички задружно

11005 Жан дьо Мьон да довърши романа.

Но не чакайте втора покана

(и пророкът във мене твърди,

че Дьо Мьон ще се скоро роди).

Аз за другите също се моля

11010 да се водят по моята воля

и когато романа четат,

правилата ми те да следят

и насетне по тях да живеят.

Може би само тъй ще успеят

11015 те на Ревност властта да сломят,

да й силом яда усмирят,

а затворите, стари и нови,

да сразят след това до основи.

Та кажете какво да направим,

11020 как войската си днес да разставим,

откъде да започнем атака

срещу нейната крепост тъй яка!“

Амур своите мисли изказа

и в последния миг забеляза,

11025 че бароните вече говорят

какво точно е нужно да сторят.

Всеки имаше собствено мнение

и изказваше свое съждение,

но веднага след краткия спор

11030 на Амур заявиха те в хор:

„Господарю, намислихме как

да постъпим със нашия враг.

Но Богатство не беше съгласно —

щяло то да стои безучастно,

11035 щом започнем тотална обсада,

и не щяло със нас да напада

тази крепост. Не иска то с меч

да участва във лютата сеч.

То от общата цел се отмята

11040 и дори заяви ни, че смята

за безсмислено нашето дело.

То решение твърдо е взело

засега настрана да се пази.

То младежа нещастен намрази

11045 и го толкова силно презира

затова, че излишно намира

непрестанно през своя живот

да натрупва пари и имот

и да граби богатства безброй…

11050 В това само виновен е той.

А Богатство пред всички твърди,

че не много отдавна — преди

два-три дена — въпросният мъж

го е молил поне за веднъж

11055 да го пусне в широкия път

(Давай Много го всички зоват).

И младежът хвалби не пестил,

но понеже той беден е бил,

не бил пуснат да иде там, дето

11060 го е теглело силно сърцето.

Той и труд не си правел дори

да спести поне малко пари.

Ето тъкмо по тези причини

днес Богатство на нас заяви ни,

11065 че при тези условия смята

да не влиза изобщо в борбата.

Според нас безусловно е нужно

в този бой да се действа задружно:

от Притворство формиран отряд

11070 по врага ще удари отзад

(със нормандците там е на стража

Зъл Език — Бог дано го накаже!).

Ще е нужна добра издръжливост

от Въздържаност, Щедрост, Вежливост

11075 срещу Старата (там и до днес

Добър Прием е все тъй злочест).

Удоволствие заедно с Тайна

ще се включат в борба всеотдайна

срещу Срам и ще водят войната,

11080 докато не му счупят главата.

А за Дързост и Сигурност няма

според нас да е трудност голяма

да спечелят победа над Страх

със войски, непознаващи крах.

11085 Откровеност и Милост едва ли

от Опасност се биха бояли.

Ето как укрепеният замък

бързо рухнал би камък по камък.

За да водим борбата успешно,

11090 тук Венера очакваме спешно

да пристигне на наша страна.

Ако в тази фатална война

тя не ще да участва, тогава

кой от нас ще се в боя надява

11095 на успехи. Със ум и със сила

тя борбата ни би улеснила.“

        „Ала тя, господа, е и моя

повелителка. Мога ли в боя

да я включа насила? Как аз

11100 да наложа днес своята власт?

Тя самата, когато рече,

ще се в помощ на нас притече.

Да я дразня изобщо не смея —

от дете се страхувам от нея

11105 и най-искрена почит питая.

Та нали аз открай време зная,

че не слуша ли мама и тати,

после чедото много ще пати.

Ако нявга окажем се в нужда,

11110 тя не ще се държи като чужда,

а ще бъде готова за миг

да откликне на нашия вик.

Мойта майка е силна и смела,

много крепости тя е превзела.

11115 Човек трудно би сам изчислил

колко струват. И без да съм бил

с нея, аз бях държан отговорен

за греха, който вече бил сторен.

Без любов щом се крепост предава,

11120 аз не влизам във нея тогава.

Според мен е излишно да крия,

че това е една търговия.

Ако някой жребец си купува,

той заплаща го колкото струва

11125 и тъй сделката свършва дотук,

без един да е длъжен на друг.

Но едно е, когато продаваш,

а пък друго е даром да даваш.

Във въпросните сделки парични

11130 две неща се оказват различни:

който купил е кон, в своя дом

го закарва направо, а щом

случай падне му, той го продава

и на свой ред пари получава,

11135 дори често с печалба голяма —

в търговията загуба няма.

Само с кожата той да остане,

пак пари би могъл да прихване.

Ако конят излезе добър,

11140 той го пази за своя яхър.

Щом Венера пазара урежда,

все на някого туй ще уврежда.

Купувачът, каквото да вложи,

непрекъснато все се тревожи,

11145 че на загуба само остава.

Продавачът тук всичко решава

и каквото човек да е дал,

все излъган той би се видял,

щом не може под своята власт

11150 да го има дори и за час.

И макар да не е злонамерен,

пак не може да бъде уверен,

че с успех би попречил на друг,

ако той отдалеч дойде тук,

11155 пазарлъка подхване най-вещо

и реши на любимото нещо

още малко цената да вдигне.

Свойта цел би могъл да постигне

той и без дори нищо да дава,

11160 ако с думи добре увещава.

Нима мъдри са тез купувачи?

Щом постъпват така, това значи,

че те всъщност са глупави, жалки,

като жертвуват суми немалки,

11165 макар много добре да съзнават,

че изобщо не ще притежават

те това, на което държат,

и пак средства и труд не пестят.

При такава една търговия

11170 мойта майка от свойта кесия

до днес още пари не е дала.

Тя не е чак дотам оглупяла,

че да стига до грешка такава.

А пък който пари не спестява,

11175 цял живот след това ще се кае,

ще го Бедност безспирно терзае,

макар той да е бил насърчен

от Богатство. А то и към мен

се показва внимателно днес

11180 и работи във мой интерес.

На Венера във святото име

се кълна (нали тя мен роди ме)

и Сатурн също бих призовал

(той Венера не я е създал

11185 със законната своя жена),

и понеже на всяка цена

да ми вярват държа в този час,

в мойте братя заклел се бих аз

(и до днес въобще не разбрах

11190 кой баща е на всеки от тях —

мойта майка с когото могла

е във връзки интимни била);

та заклевам се даже и в ада,

че по Божи закон ми се пада,

11195 ако аз съм в лъжа уличен,

да ми бъде след туй забранен

еликсирът. На вас е известно,

че във нашето царство небесно

който клетвен обет нарушава,

11200 след година от Бог получава

неизбежно възмездие строго.

Аз се клех пред вас толкова много,

че престъпя ли своя обет,

от мен няма да има по-клет.

11205 Не, това мен не ще сполети…

А Богатство на нас ще плати

затова, че стои настрана.

Ще плати то висока цена,

ако сабя не вземе в ръка,

11210 ако то продължи все така

да постъпва съвсем непочтено,

щом от всички е вече решено

този замък да бъде сразен.

Идва вече фаталният ден.

11215 Ако беше под моя власт този,

който има богатства, с налози

и със най-тежко данъчно бреме

аз от него отнел бих без време

тези златни богатства, събрани

11220 във мазета или по тавани.

Ще се види той сам, без парици,

и тогава красиви «девици»

ще го скубят така, че при нужда

перушина ще дири май чужда;

11225 щом като пък не им устоява —

и земите си сам ще продава.

        А беднякът за свой господар

ме приема. Той с никакъв дар

към мен почит не може показа,

11230 ала аз го не гледам с омраза.

Не е много далеч от глупака

този, който презира бедняка.

Открай време Богатство брутално

го гнети и обижда безжално.

11235 Човек обич не бива да чака

от богатия. Тя е в бедняка.

И в дедите заклевам се днес,

че в бедняка покорство и чест

ще намериш. За мене той пита

11240 и на мен може той да разчита.

Отредил бих му ранг най-висок,

ако бях на богатствата бог.

Макар клет, с верността си ме трогна

тъй беднякът, че аз ще помогна

11245 любовта да не бъде причина

за бедняшката тъжна кончина.“

        Те отвърнаха: „Съднико наш,

твойте думи ни вдъхват кураж.

На богатите ние дължим

11250 мъст — и днес на дълга си държим.

Този яд срещу тях оправдан е —

както казваш, така нека стане!

Богаташите тебе с хвалби

ще подкупват, но нивга не би

11255 ти на своя обет изменил

и за нищо не би се лишил от

нектара божествен. Жените

най-добре ще им свият сармите —

с много ловки и хитри кроежи

11260 ще ги хванат те в своите мрежи.

До един ще ги те принудят

свойте сметки на теб да платят.

Друг посредник не ще ти е нужен.

Те урок ще получат заслужен

11265 от жените и тъй ще им светне,

че и ти ще се радваш насетне.

По-добре да следиш отстрани

как с ласкателства тези жени

богаташите връзват така, че

11270 не остава им даже петаче.

Със прегръдки, с целувки лъжливи

те подмамват мъже доверчиви

и тъй както им скубят парите,

така те им отнемат земите.

11275 Дали прав си, или пък грешиш,

ще постъпим тъй, както решиш.

Но Притворство се също страхува

сега редом със нас да воюва

и се пита дали не целиш

11280 да го ти пред света унижиш.

Господарю, бъди милостив,

сдържай укора свой справедлив.

В туй сражение нека и то ни

подпомогне нас — твойте барони.“

11285 Амур рече: „По туй няма спор.

Нека влезе и то в моя двор!

Призовете го!…“ В миг то довтаса.

„Хей, Притворство, да имаш нагласа

да ми служиш във мир и във бой,

11290 без да дразниш другарите мои!

Грижи трябва за тях да полагаш,

да ги в труден момент подпомагаш.

Но за теб първостепенно дело

е с врага да се бориш най-смело.

11295 В този бой ти ще бъдеш избран

за водач на най-долната сган,

както иска го нашият ред.

Всъщност ти си предател проклет

и мерзавец, несрещан до днес,

11300 който клетвите свои без чест

нарушавал е хиляди пъти.

И все пак, както иска дългът ти,

ти пред моите хора признай

къде точно е днес този край,

11305 в който теб ще намерим веднага,

щом борбата това го налага.“

        „Аз не бих, господарю, желал

да изреждам къде съм живял.

Защо трябва да знаете вие?

11310 Ако тайната някой разкрие,

пред света аз ще стана за срам.

При това със увереност знам,

че другарите мен ще ме мразят

и със право от мен ще се пазят.

11315 Та на тях не им никак изнася,

че се нашата тайна разглася.

Те не щат да се тя разтръбява

и на мене ми съвестно става

лоша дума да кажа за тях

11320 и с това да ги сторя за смях.

Пък и те такъв ужас изпитват,

че в душата им всяка молитва

като страшна закана отеква,

сякаш тя ги в лукавство упреква.

11325 Те са страшно жестоки. И аз,

ако с нещо издам ги, тогаз

от тях скоро ще бъдат узнати

мойте думи и тези палати

нищо няма да скрият. Аз страх

11330 не изпитвам от умните — тях

не засягат ги тези слова

и съвсем не ги дразни това.

Всяка истина оня обижда,

който в нея самичък се вижда

11335 подозрителен — той си признава,

че се лесно с Лъжа съгласява

и дори Лицемерие хвали,

а нали те са мене създали.“

        „Те са вложили толкова сили,

11340 а пък всъщност са дявол родили

проговори Амур. — И все пак

обясни ми да знам точно как

да намеря къде ти живееш,

къде своите сили пилееш

11345 и с какво си зает по цял ден.

Разкажи го подробно на мен

и на всички, щом тука си вече.

До днес как ти животът протече

и как служиш? Разбрах, че си бит

11350 затова, че си прям и открит

(нещо, което се случва с теб рядко).“

Тук Притворство отвърна му кратко:

„Щом това днес от мене се иска,

ще го сторя дори и при риска

11355 мъртъв мен да ме видят накрая.

Аз на тебе да служа желая.“

[1] Ст. 10483. Деметра (лат. Церера) — древногръцка богиня на плодородието и земеделието. ↑

[2] Ст. 10487. Триптолем — изобретател на плуга и разпространител на земеделието. Деметра го снабдила с класове и го изпратила на собствената си колесница, теглена от крилати дракони, да учи хората на земеделие. ↑

[3] Ст. 10685. Атропа — в древногръцката митология една от трите орисници (мойри), която срязва нишката на живота на всеки смъртен, щом настъпи последният му час. ↑

[4] Ст. 10720. Ти не ще бъдеш епек в играта — не ще изпаднеш в тежко положение (епек — 1 и 1 при игра на зарове). ↑

[5] Ст. 10833. Тибул, Албий (ок. 50–19 пр.Хр.) — римски поет, автор на елегии. ↑

[6] Ст. 10850. Както Овидий, така и Гай Валерий Катул (87–54 пр.Хр.) и Гней Корнелий Гал (69–26 пр.Хр.) са сред римските поети, оказали значително влияние на авторите на «Роман за Розата». ↑

[7] Ст. 10985. Луцина — римска богиня на брака и на родилната помощ, закрилница на новородените. Римляните чествали всяка година на 1 март нейния празник, наречен «матроналии». ↑

Ст. 11357-12415: Монолог на Притворство. Критика на просещите ордени. Задължението да се трудиш: примерът на св. Павел. Кога може да се проси. Изгнанието на Гийом дьо Сент-Амур. Фарисеите. Ласканите велможи и опростените мерзавци. Спорът за „Вечното Евангелие“ в Парижкия университет. Атака срещу крепостта.

        И Притворство, без миг да се бави,

свойте мисли подробно представи

пред дошлите: „Барони почтени,

11360 чуйте мойте слова откровени.

В наше време предимно сред клира

се най-много притворство намира —

в едни малко, а в други пък много.

Аз сега предпочитам, ей Богу,

11365 в тайно място да имам легло,

да съм в скромно на вид облекло.

Щом е чер, клирът по се прикрива,

а щом бял е, в очи се набива[1].

Заявявам ви, че не желая

11370 срещу Църквата днес да роптая.

И не гледам цвета на расата.

Та не бих си прахосвал словата

да нападам монаси почтени —

те са толкова скромни, смирени.

11375 И все пак тук пред всички се вричам,

че не ще ги аз нивга обичам.

        Днес за хора привидно набожни

и за други лъжци всевъзможни

ще говоря. В църковни одежди

11380 те прикриват престъпни надежди.

Всеки вярващ е щедър и скромен,

той не е горделив, вероломен,

но не бих нивга с него живял

и не бих свойте чувства признал.

11385 Та дори да му дрехите взема,

предпочел бих аз сам да приема

да ме днес на бесило качат,

вместо другите мен да винят,

че отстъпвам от своите нрави.

11390 Днес поддържам аз връзки най-здрави

с тези, дето с надменност лукава

се домогват до светската слава,

към големи дела се стремят

и за лъвския пай все ламтят.

11395 Те с измама или с интригантство

непрекъснато търсят познанство

със влиятелни хора — тях тачат

и след тях непрестанно се влачат.

Те се вечно на бедни преструват,

11400 а със вино най-скъпо пируват

и с най-вкусните гозби обядват.

Пред света бедност уж проповядват,

а пък всеки от тях е готов

да се впусне стремглаво на лов

11405 за богатства големи. Аз зная,

че на този път лош му е края.

При това си държание срамно

едно схващане твърде измамно

на света искат те да наложат:

11410 ако някои расо си сложат,

стават вярващи. Доста чудат

ми изглежда такъв постулат.

Вече всички отдавна разбраха,

че не расото прави монаха.

11415 Както ще да си стриже косата,

човек трудно се бори с лъжата,

дори гръцки бръснач той да има

(а със него Лъжа е делима

на тринайсет[2]). Та кой ли добре

11420 би могъл в същността да прозре,

за да може да съди най-вещо?

Във живота каквото и нещо

да извършвам, където да ходя,

от една цел се аз ръководя —

11425 чрез Лъжа добър изход да диря.

Както котката нивга не спира

да си мисли за мишки, и аз

се стремя всеки ден, всеки час

чрез лъжи да постигам успехи.

11430 Как тъй само по моите дрехи

ще е видно с кого аз дружа?

И какъвто език да държа,

вяра нямайте в мойто словесно

излияние, даже и честно

11435 да изглежда то. Само в делата

си разкрива човек същината.

Ако някой едно ви говори,

а пък после обратното стори,

той изменник остава, каквото

11440 да му бъде на цвят облеклото.

Тука всъщност значение няма

дали мъж е това или дама,

дали принц е, или е слуга

и какъв пост заема сега.“

11445 Но Притворство не се доизрече.

Точно тука Амур го пресече,

доловил в него нещо измамно:

„Дявол взел те, не си ли безсрамно!

Та нима според теб е възможно

11450 едно искрено чувство набожно

да се срещне и в светския дом?“

„Защо не, господарю мой? Щом

някой сложил е светска одежда,

нима значи, че той се нарежда

11455 сред онези, които в разврата

си погубват навеки душата?

Ако мислим така, ще е жалко…

Досега са умрели не малко

и светци, и светици. За тях

11460 нима можем да смятаме грях,

че се «светски» обличали? Знам

аз, че броят им бил е голям.

Почти всички онези светици,

за които се палят свещици

11465 (едни — чисти и девствени, други —

благоверни, почтени съпруги,

всеотдайни над люлките детски),

също тъй са били в дрехи светски.

И са срещали с тях те смъртта си,

11470 без да губят с това светостта си.

Единайсетте хиляди деви[3],

чийто празник с църковни напеви

славим, също били натъкмени

в пъстри, в хубави светски премени —

11475 в тях до смърт ги измъчвали чак,

но светици остават все пак.

В здрав дух ражда се умно съждение —

облеклото тук няма значение.

По добрите деяния мога

11480 аз да съдя за вярата в Бога.

В тях дълбока набожност се крие,

нека там да я търсим и ние.

Ако руно от Метр Белен[4]

си надене и Сир Изангрен[5],

11485 вместо собствен кожух да облича,

на овен той досущ ще прилича

и сред стадо овце би живял.

Но дали той не би ги изял?

Те не биха вълка подозрели

11490 и след него все биха вървели,

а пък той би се чувствал чудесно

и глада си засищал би лесно.

Ако вълци такива търпиш,

Църкво, дълго не ще издържиш

11495 и ще бъдеш обречена. Щом

виждаш ти обсаден своя дом

от неверници само, тогава

от властта ти какво ли остава?

Ако само на тяхната сила

11500 ти си свойта съдба поверила,

кой ще вярата в теб защити’?

Ще се видиш погубена ти,

без врагът ти със теб да се бие

и без знаме той в теб да побие.

11505 Ако ти не окажеш отпор

и оставиш ги тъй без надзор,

ти сама си подготвяш лош край.

Затова по-добре се предай,

помири се, стани им длъжница,

11510 инак ти би била мъченица

и ненужна играчка за тях.

Виж, че правят те вече за смях:

укрепления денем строят,

а пък нощем сами ги рушат.

11515 Плод щом искаш, във друг край иди

и калемите там присади —

по-полезно било би това…

Спирам вече. С излишни слова

прекомерно не ще ви дотягам.

11520 Но аз няма от страх да избягам

от поетия вече обет

спрямо твоите хора. В ответ

аз бих искал те с мен да дружат

(инак скъпо на мен ще платят),

11525 да зачитат любимата моя[6],

ако искат победа във боя.

Господ мен за мерзавец ме смята,

доста често използвам лъжата,

аз съм клетвопрестъпник, но знай,

11530 че довеждам нещата докрай.

Много трудно човек предусеща

със какво му отивам насреща.

Зарад мене мнозина измряха,

но лукавство те в мен не съзряха.

11535 А и други така ще си идат,

без притворството в мене да видят.

Всеки трябва със мен да внимава,

инак сам той си зло причинява.

Заблуждава се който разчита,

11540 че лъжата ще бъде разкрита.

За Протей[7] в един мит се говори,

че могъл да се мигом престори

на твар жива или пък на вещ,

но не е бил от мене по-вещ

11545 в хитрините. Ни в село, ни в град

аз от никой не съм разпознат,

а мнозина ме срещаха там.

Най е важно за мене да знам

какви дрехи да нося. Нощес

11550 аз монах бях, а рицар съм днес,

вчера даскал, сега ученик,

ту щастливец съм, ту мъченик,

ту съм гражданин, ту съм овчар,

ту прислужник съм, ту господар.

11555 Аз владея безброй занаяти,

ту в колиби съм, ту съм в палати,

за мен няма език непознат,

сутрин старец съм, вечер съм млад,

днес Робер съм, а утре Робен[8].

11560 А когато върви редом с мен

и Въздържаност (тя е жената,

дето пълни ми с радост душата),

аз обличам си дреха такава,

със каквато ме тя пожелава,

11565 без да гледам ни плат, нито кройка.

Ту съм женена, ту съм девойка,

ту във някой метох съм слугиня,

ту послушница, ту монахиня,

ту съм вече игуменка стара,

11570 ту кръстосвам страната със вяра

някой нов орден аз да открия.

Само с плява остават си тия,

дето ценното зърно пилеят.

За мен всички уж много милеят,

11575 нося аз като техните дрехи

и постигам в лъжата успехи.

С една дума, така се обличам,

както в даден момент аз обичам.

Моят вид не ме вярно представя —

11580 едно казвам, а друго си правя.“

И Притворство бе вече готово

да привършва, когато отново

Амур, който не беше на вид

недоволен или пък сърдит,

11585 го попита за радост на всички:

„Защо имаш ти лоши привички?

Та не ти ли е някак си срамно

да постъпваш с човека измамно?

Като гледаме как се обличаш,

11590 на светец и отшелник приличаш.“

„И все пак лицемер съм си аз.“

„Но ти винаги с менторски глас

проповядваш въздържаност строга.“

„Да, но гледам доколкото мога

11595 да се храня с подбрана храна

и да пия най-скъпи вина

(теолозите както обядват).“

„Ала твойте уста проповядват

бедността като нещо най-свято.“

11600 „Да, но аз си живея богато

и на този свят нивга бедняка

няма помощ от мен да дочака.

Ако мен питат, аз предпочитам

не с бедняците клет да се скитам,

11605 а да бъда със френския крал.

И добър да е, щом като в кал

сиромахът затъва, щом в смрад

той умира от студ и от глад,

не ми трепва за него сърцето.

11610 Заявявам ви пак, че където

да отиде, от мене той няма

да получи подкрепа голяма.

Нима аз ще го чакам да проси,

та на мене храна той да носи?

11615 И какво ли взел бих от голтак —

като няма и пукнат петак.

Ако все пак се случи да ида

някой болен лихвар аз да видя,

му изказвам съчувствени думи

11620 със надежда, че някакви суми

бих могъл да измъкна тогаз.

За пари и на гроба му аз

бих отишъл веднага. Дори

ако някой ме злъчно кори,

11625 че от бедните май се отричам,

че богатите само обичам,

ще му кажа, че всеки заможен

е на повече грешки изложен.

Затова се от мене нуждае

11630 и причината тъкмо в това е.

И Богатство, и Бедност безспир

ни смущават душевния мир

и от тези две крайности често

всеки смъртен тук страда злочесто…

11635 Задоволство стои по средата/-

добродетел е то всепризната.

Соломон много ясно го пише

в свойте «Притчи»[9]: «О, Господи, свише

предпази ме от зла орисия —

11640 ни богатство на мен, ни просия

не отреждай. Един богаташ

ще забрави Създателя наш,

до полуда ще стигне дори,

щом ламти да натрупва пари.

11645 Кой от грях би човека предпазил,

ако в бедност е тежко загазил?

Той от просяк ще стане крадец.»

А не е ли тъй, Бог е лъжец,

щом чрез Него във своята книга

11650 Соломон тази мъдрост въздига.

С убеденост заклевам се аз,

че в трактати, дошли и до нас,

за Христос и светците четем,

че макар да били те съвсем

11655 обеднели, то никой от тях

не е стигал до срамния грях

да протяга за милост ръка.

(Теолозите също така

във Париж проповядвали нявга

11660 да не се до просия прибягва.)

Но светците все пак са могли

да поискат храна. Та нали

са замествали Бог на земята,

за да бъде спасена душата.

11665 След смъртта на Учителя свой

тез апостоли в студ и във зной

търпеливо, със труд и със пот

са прекарали своя живот.

Не ламтели да бъдат богати,

11670 да изграждат огромни палати,

а дори своя залък последен

те поделяли с клетника беден

и живеели пак в немотия.

Ще припомня, че трябва ония,

11675 на които са здрави ръцете,

с благодетелен труд плодовете

на земята сами да изкарват,

ако истински в Господа вярват

и Му служат с дължимата чест.

11680 Изключения има, но днес

аз не мога за тях да говоря.

При възможност друг път ще го сторя.

Стар библейски завет си остава,

че е нужно човек да раздава

11685 всичко, щом е заситил глада си,

да живее до гроб от труда си,

а не нищо цял ден да не хваща,

да се храни у друг и да плаща

на стопанина с празни слова.

11690 И не е оправдано това,

че днес някой се още опитва

да доказва, че той от молитва

никак време за труд не намира.

На човека е нужно да спира

11695 с думи Господа наш да възславя,

та и с труд да се също залавя:

да се храни, да спи през нощта,

но да върши и други неща.

Щом трудът го изисква, веднага

11700 на молитвите край нека слага.

И Светото Писание казва,

че е нужно това да се спазва.

Юстиниан[10] според мен е бил прав,

че когато човекът е здрав,

11705 трябва хляба си сам да добива

и че нивга да проси не бива.

По-добре той да бъде наказан

и от Бога да бъде белязан,

вместо с лепта, макар не нарочно,

11710 да му вдъхваме чувство порочно.

Да дадеш милостиня е вредно,

с нея върши се нещо нередно

и порокът се тъй затвърждава.

Който проси храна, заслужава

11715 да остане от Бог прокълнат,

освен щом е недъгав, сакат.

Щом човек си не служи с измама,

според мен един принц нивга няма

да го щедро с предимства дари.

11720 И наум не ми идва дори

пред властта му да турям преграда,

да гадая дали му се пада

по закон да извърши това.

Друга мисъл е в мойта глава:

11725 според книгите днес на мнозина

ние всички дължим милостиня —

на които са бедни и слаби

и на грохнали старци, и баби.

Този, който от техния дял

11730 чрез измама е грабел и ял,

наказание той заслужава,

ако Бог справедливост раздава.

А когато Бог мъдрия учи

да продава каквото получи

11735 с труд, не значи, че в Своя олтар

вездесъщият наш Господар

би допуснал и просяци днес

да се радват на Божия чест.

Не това е била мисълта Му;

11740 иска Той от разумния само

с труд насъщни блага да създава.

Свети Павел дори подчертава[11],

че светците през своя живот

са живели от свой труд и пот —

11745 тъй от Бога било отредено.

Да се проси било забранено.

Той им казвал: «Добре работете

и от никого хляб не просете,

че със проповед никой не бива

11750 да се с нечия милост сдобива.

Не продавайте свойто учение!»

И добавял, че щом чрез давление

прекомерно човек настоява,

незаслужено дар получава.

11755 Често хората дарове дават,

ала те от душа го не правят,

а защото целят да прогонят,

та макар и с нищожен дар, оня,

който иска им разни услуги.

11760 От срам правят го някои други.

Нима дар се нарича това?

Като слушали как със слова

свети Павел възраждал душата,

добри хора, дошли от тълпата,

11765 му предлагали често пари.

Ала той не помислял дори

да приема във дар вещи чужди

и посрещал сам своите нужди.“

„Но в такъв случай как би живял

11770 този, който е всичко продал

или свойте богатства последни

подарил е на хората бедни

и на Бога надежди възлага,

без за труд сили той да напряга?

11775 Нима туй е възможно все пак?“

„Доста често се случва.“ — „Но как?“

„От свети Августин добре знам[12],

че монахът в абатството сам

ще намери с какво да се храни.

11780 Колко много богатства са сбрани

в манастирите бенедиктински,

цистерциански или августински

и във множество други. И в тях

не е още познат този грях

11785 да се проси. Монасите там

хем молитви нашепват със плам,

хем и време за труд им остава.

При една доста шумна разправа

се поставиха много въпроси

11790 за това кой могъл би да проси.

Ще изложа накратко кога

този, който си няма блага,

би могъл да поиска от друг.

Ето всичките случаи тук.

11795 Към тях нищо не биха могли

да прибавят езиците зли.

Мен не ме е от правдата страх.

В тази нива аз вече орах

и надявам се пак да се справя…

11800 Всичко точно сега ще представя.

Щом човек ум си няма в главата,

щом не е никак вещ в занаята,

но не иска неук да умре,

нека проси, дорде разбере

11805 как със труд би могъл да успее

като другите с чест да живее.

Нека проси човек своя залък,

щом е стар или още е малък,

или щом е наистина болен.

11810 Ако той живот твърде охолен

е живял и Съдба го застави

за охолството той да забрави,

нека иска все пак подаяние,

благосклонност или състрадание

11815 от друг някой. Нима в нищета

трябва той да дочака смъртта?

Ако много професии знае

и действително честно желае

да работи, обаче го спира

11820 туй, че труд подходящ не намира,

нека помощ окажем му ние

как насъщния хляб да добие.

Който с труд все пак нещо изкарва,

но единствено с него не сварва

11825 да засити глада си, защо ли

да не се за парче хляб помоли,

да почука на друг на вратата,

за да сложи храна във торбата.

Ако някой човек е решен,

11830 като рицар в турнири кален,

да се бори за вярата свята,

да доказва със страст във душата

или с меч при безпримерна рат,

че за чест е роден в този свят,

11835 на такъв нека бъде простено

милостиня да иска смирено,

щом в неволя изпадне. Но нека

се вмени като дълг на човека,

че е нужно с ръцете си здрави

11840 всеки ден все по нещо да прави —

да не се на ум само надява.

        В тези случаи Бог разрешава

до просия дори да се стига.

Ако Сент-Амур в своята книга[13]

11845 не ни някак неволно подвежда,

с теолозите в спор той изрежда

тези случаи твърде пространно.

Проповядвал бил той непрестанно

из Париж това схващане свое,

11850 пък и то подкрепено било е

от Университета. Здрав ум

не би дръзнал да вдига днес шум

срещу толкова мъдро учение.

Ако някой реши с настървение

11855 срещу мен да ръмжи, да се кара,

да мълча той не ще ме накара,

та дори ако знам, че ще гния

безпризорен във тъмна килия,

ако в странство прокудят и мен,

11860 както Сент-Амур бил заточен,

че ратувал за правда човешка.

Той допуснал бил не една грешка

срещу моя баща. В свойта книга

и за него въпрос той повдига

11865 и изказва желание даже

от просия и мен да откаже.

От мен иска да знам занаят,

за да бъда доволен, богат…

Да не би за глупак да ме взема,

11870 та държи в този път да поема?

Мен не ми е до работа… Пък и

тя е свързана с толкова мъки.

Пред труда предпочитам все пак

да се моля, внимавайки как

11875 подлостта си с притворство да скрия.“

„Но, за Бога, какви са пък тия

твои думи съвсем своеволни?“

„Че защо?“ — „Те са явно подмолни.

Ще разсърдиш и Бог.“ — „Не се бой!

11880 По-добре посочи ми ти кой

в своя кратък живот е добрувал,

щом от Бог се е много страхувал.

Щом добрите от злото странят

и все в пътя Господен вървят,

11885 щом живеят от своя труд честно,

на тях също не ще да е лесно

двата края да свързват. Такива

хора пият от чаша горчива.

Погледни, че тук всички лихвари

11890 безспир трупат пари на камари.

Виж кредитора алчен, лъжеца,

арендатора зъл, големеца,

съдията виж, пристава, кмета —

те чрез кражби си търсят късмета,

11895 а народецът кланя се само.

Като вълци гризат те плътта му —

всеки днес върху хората слаби

се нахвърля и гледа да граби.

Виждаш хора със важни осанки

11900 да ламтят за нищожни останки,

да задигат къде какво сварят.

Те бедняците, «без да ги парят,

ги оскубват», те вечно крадат.

С прости дрехи аз тръгвам на път,

11905 лъжа лъгани, мамя лъжците

и безскрупулно грабя крадците.

Чрез лъжата си аз преуспях,

на грамади имане събрах.

На опасност не се то излага,

11910 щом във нещо полезно се влага —

с него вдигам аз дворцови сгради,

с него плащам за свойте наслади

на трапезата или в леглото.

Ако правя тъй, то е, защото

11915 по друг начин не бих аз живял.

Много злато съм вече събрал

и го пръскам безспирно почти.

Тук богатството просто шурти.

Имам цел аз в живота и тя е

11920 мойта мечка добре да играе.

Всяка плячка за мен е желана,

не признавам изобщо забрана,

макар винаги смърт да ме гони.

Изповядвам царе и барони,

11925 императори, графове разни

и това ще ме винаги блазни.

Според мене не бива да чака

никой изповед днес от бедняка.

Отредил му е Бог тъжен дял

11930 и за него не ще ми е жал.

Във живота си нищо красиво

няма той и затуй му е криво.

На графини или на принцеси,

на кралици или баронеси

11935 и на разните дами придворни,

откровени или пък притворни,

на госпожици мили и фини,

на мирянки или монахини

гледам както на скъпи познати,

11940 ако те са красиви, богати

и в каквито и ще да са дрехи,

им помагам да жънат успехи.

Аз с утеха дарявам душите,

разговарям с мъжете, с жените

11945 за живота, за техния бит.

Аз си давам пред тях важен вид

и твърдя, че духовният сан

поверен е на глупава сган.

Съвсем други са мойте другари…

11950 И макар че сред тях има стари,

озлобени, настръхнали псета,

аз им вярно представям портрета

на околните — знайни, незнайни…

И те също от мен нямат тайни.

11955 За да знаеш ти кой на земята

непрестанно си служи с лъжата,

прочети тази истина чиста

от свети Матей евангелиста.

Пише той в глава двайсет и трета,

11960 както ясно се казва в Завета[14]:

«Да приседнат дошли при Мойсей

разни книжници — куп фарисеи

(лицемери наричат се там

тези хора без капчица срам —

11965 слушай техните умни съвети

и не гледай с какво са заети).

Те по принцип не са мързеливи,

но не са и съвсем работливи.

Доверчив ли е малко човек,

11970 те му правят живота нелек —

под товара превива той кръста,

а пък те си не мръдват и пръста.»

«Но защо?» — «Много просто, не щат.

Под товара плещите болят.

11975 С труд полезен не се те залавят.

Добро биха могли да направят,

за да бъде светът изигран.

Всички носят голям талисман[15],

доста дълги ресни на палтата,

11980 а когато е ред за софрата,

те залагат така на честта,

че избират най-лични места.

Те поглеждат надуто, надменно,

на поклони държат непременно

11985 и очакват от млади и стари

да им казват: „Поклон, господари!“

Кой от тях тази чест заслужава?»

И свети Матей тук подчертава,

че в това непочтеност намира

11990 и сам той срещу тях протестира.

С враговете когато се борим,

можем също и друго да сторим —

озовем ли се ние при тях,

от омраза обзети, без страх

11995 да ги смажем в самия им стан.

Щом човек от един е презрян,

и светът го презира тогава.

Забележим ли, че се надява

да го някой нагоре издигне

12000 с цел до по-висок ранг да достигне

и пари, и земя да получи,

ние много държим да научим

по каква стълба той би поел

и го правим с една само цел —

12005 да го спрем, ако той продължи.

И разправяме клюки, лъжи

пред очите на другите хора,

във които съзира опора.

И тъй стълбата, пречка по пречка,

12010 ще се счупи. Ще срещне засечка

той във своя стремеж към подем

и за миг ще се види съвсем

изоставен от всички, които

му помагат. Щом действаш открито,

12015 упрек сам ще си ти навлечеш,

ще попречиш на своя кроеж.

Ако нашия план отгадае,

може би ще ни той обуздае

от позиции много по-здрави.

12020 Добрина ако някой направи,

тя се обща заслуга явява.

Ако друг пък се кичи със слава,

че висок ранг на някой е дал,

претендираме всички за дял

12025 и твърдим, че той сила и власт

е спечелил, но само чрез нас.

А богатите биха ни дали

препоръки със много похвали:

недвусмислено те ще твърдят,

12030 че сме много добри, и светът

чрез тях именно сам ще открие

със какви добродетели ние

с право вече отдавна се славим.

Непрестанно на бедни се правим,

12035 уж от глад всички тука линеем,

а несметни богатства владеем.

        За посредник навсякъде ставам —

неприятели с такт помирявам,

завещания, сватби уреждам

12040 и проверки различни провеждам.

Може би на нечисто ви лъхам,

но пък в чужди дела да се пъхам

удоволствие страшно ми носи.

Ако имате спорни въпроси,

12045 с мойте хора и с мен споделете

какво най ви тежи и помнете,

че аз всичко поставил бих в ред,

стига само да знам отнапред,

че на вярност сте вие способни.

12050 Ако други със упреци злобни

се нахвърлят на мен някой път,

ще си ядове те навлекат.

Този, който ми нещо натяква,

нека нивга добро не очаква.

12055 С удоволствие аз критикувам,

но не ща за мен укор да чувам.

Кой от мене отшелник ще прави?

Аз напуснах пустини, морави…

На свети Йоан — Божи кръстител —

12060 аз оставих оная обител

във пустинята. Не в лесове,

а, напротив, в села, в градове

за мен светли дворци ще се вдигат

и свободно там всички ще стигат.

12065 От света уж живея далече,

ала той ме тъй силно увлече,

че аз гмуркам се в него така,

както рибата плува в река.

При това съвестта ми е чиста.

12070         Както други, и аз в Антихриста

се кълна. Тука спадат лъжците,

всички долни бандити, крадците.

Външност свята човек ще намери

в тях, а всъщност са те лицемери.

12075 Зверове в овчи кожи сме ние

и светът врат пред нас ще превие.

А там, где Антихристът владее,

според него човек ще живее.

Ако в замък или пък във град

12080 доведат еретик прокълнат,

ще го всеки във грях укори

(от Милано[16] да идва дори).

Щом при лихвен процент по-висок

и при строг изплащателен срок

12085 някой своята стока продава

или заем голям обещава,

към богатство щом чувства той страст

или щом се отдава на сласт,

щом е сводник, на всички познат,

12090 или щом е развратен прелат,

съдия или пъклен предател,

на съмнителен дом съдържател,

щом продажник е, щом е крадец,

стара курва или пък лъжец,

12095 проповедник с любовница млада,

върл престъпник, на който се пада

да го съдят със строгост голяма,

щом той никакви запаси няма,

за да бъде в съда оправдан —

12100 ни змиорка, ни сом, ни калкан,

ни козленце, ни заек на шиш,

нито баница, нито сладкиш,

нито печено малко прасе,

нито пиленце, нито гъсе,

12105 нито сирене, нито пък круши

да засити съдийските гуши,

ни изпечен във фурната бут,

ще крещи той досущ като луд,

ще гори в буйни пламъци цял

12110 и преди Богу дух да е дал,

ще надава мъчителен вой.

Ако в кула затворен е той,

ще стои до последните дни

между влажни, студени стени.

12115 Ако с нещо не ни той дари,

и по-лошо го чака дори.

        А пък щом има ум той в главата,

за да вдигне на няколко ката

една кула, каквато до днес

12120 не познавам — без план, без отвес,

от гранит, от дърво или пръст,

щом е той предвидлив и чевръст,

щом с блага се добре запаси

и си бойници там нагласи,

12125 за да хвърля назад и напред,

вляво, вдясно, ей тъй, на късмет,

все такива неща върху нас,

за каквито говорех ви аз,

би могъл слава той да спечели.

12130 Може също с вино във варели

и във бъчви той нас да сподири,

да замеря с чували със лири

и не ще му зло сторим тогава.

Ако други неща притежава,

12135 и те биха били ефикасни.

Да не мисли с брътвежи неясни

или с куп аргументи лъжливи

да направи нас по-милостиви!

Можем нова вина да докажем,

12140 да го жив изгорим, да го смажем.

И да бъде присъдата лека,

тя пак по ще тежи на човека

от това, дето сам би ни дал.

По вида ти не би разпознал

12145 кои хора са днес йезуити.

Ако те все така са прикрити,

кой тогава със тях ще се бие?

        На Университета всички ние

се крепим. Ако той не държеше

12150 християнския ключ, всичко щеше

да пропадне за нас: нали в лето

хиляда двеста петдесет и пето

бе написана с умисъл зъл

една книга[17] (днес кой би могъл

12155 да отрича подобно твърдение?).

Всички хора са вече на мнение,

че била тя невиждано нещо,

демонично, опасно, зловещо,

тя «Евангелие Вечно» зове се.

12160 «Нам Светият Дух тук го донесе» —

е написано черно на бяло

в тази книга в самото начало

(в огън нека изчезне навеки!).

А пред «Нотр Дам» можел е всеки,

12165 който пътьом минавал оттам,

да го види с очите си сам

и от него дори да преписва.

И човек се направо стъписва

пред пасажи от следния род:

12170 «Както слънцето в звездния свод

праща по-силен лъч светлина

от онази сияйна луна,

както ядките по се ценят

от черупките, както медът

12175 се по-скъпо от восък продава,

тъй и тази творба се явява

по-добра от свещените листи

на Христовите евангелисти.»

До такива сравнения стига

12180 тази толкова дяволска книга!

(От друг пример не виждам аз нужда.)

        Дошъл ред да се вече пробужда

Университетът. Нашумяло

това чудо и мир не му дало.

12185 То било така страшно, че щом

появило се в Божия дом,

Университетът в бран гореща

на свой ред му излязъл насреща

и решил на съд да го дава.

12190 Във ответ то набързо тогава

е било от околните скрито,

и то точно от тези, които

го създали. Не можели в спор

да окажат те смислен отпор

12195 срещу строгия укор. Не зная

аз какво ще се случи накрая

и каква ще му бъде съдбата,

но ще трябва умело в борбата

туй писание те да спасят[18].

12200         Както виждате, днес в своя път

Антихристът към нас приближава.

Ако някои пречат, тогава

от живот те ще бъдат лишени.

Ние с хитрости, ловко скроени,

12205 срещу тях гняв голям ще възбудим.

И не ги ли чрез сила принудим,

смърт ги чака — в безмилостна сеч

те ще минат под нашия меч.

Тази книга изрично набляга,

12210 че «дорде Петър с власт разполага,

Йоан със сила не ще парадира».

Ако текстът се само цитира,

той е просто обвивка и тя

скрива много добре мисълта.

12215 Затова ми се иска отрано

да представя нещата разбрано.

Ако там Петър се споменава,

всъщност дума за папата става

и за всички духовници бели[19],

12220 със Христовата вяра поели

срещу тези, които ги спират.

Под името «Йоан» пък разбират

проповедници, понесли навред

един важен за всички завет —

12225 да се следва от нас безконечно

това «Свято Писание Вечно».

От Светия Дух пратено нам,

то извежда към Божия храм

по път верен, от Бог начертан.

12230 А сегашната сила на Йоан

е в това, че желае горещо

тези, дето сгрешили са в нещо,

той да върне отново към Бога.

Дивотии от този род мога

12235 да цитирам безброй в тази книга.

И тя всъщност чрез тях се надига

срещу правата вяра на Рим.

Антихриста! — на него дължим

това дяволски вредно учение.

12240 То заплашва със смърт и мъчение

всеки, който послушно отива

след Петър. Но дори да убива,

то до гибел не може докара

непреклонната Петрова вяра.

12245 Тя поддръжници много ще има

и ще бъде все тъй несломима.

Всеки смъртен за нея ще пита

и напълно ще бъде разбита

тази догма, наричана «Йоан»,

12250 съчинена без срам и без свян.

        Предпочитам да спра по въпроса…

Много приказки тук за какво са?

Ако книгата беше успяла,

и на мене би тя повлияла.

12255 И все пак аз съм днес обкръжен

от другари добри. Те за мен

зорко бдят през деня и нощта.

Лицемерие — моят баща —

е владетел сега на земята,

12260 а Лъжа — мойта майка — днес смята

да царува по целия свят.

И макар че обзет е от яд,

днес Светият Дух няма тук власт.

Всеки крал подчинен е на нас

12265 и родът ни господствува тук.

И със право! Кажете кой друг

е призван със лъжи да владее!

Пред властта ни днес всичко немее,

подлостта ни не се забелязва,

12270 пък и който я вижда, не казва.

Не от Бог, а от братята наши

той, изглежда, се повече плаши,

но тъй Божия гняв си навлича.

Дали своята вяра обича

12275 този, който отстъпва от страх

пред лъжи и не бори се с тях,

който разпри със нас не желае?

Той за правдата всъщност нехае,

почест той не отдава на Бога

12280 и с това на присъда най-строга

неизбежно сега се излага.

Но това не ме никак засяга,

щом ни другите хора ценят.

За добри нас ни смята светът

12285 и само нам признава се право

да говорим надясно, наляво

срещу другите, без срещу нас

да надигат те укорен глас.

Към кого да се почит изпитва,

12290 ако не спрямо нас? Със молитва

безспир в храма славим небето —

да сме праведни уж пред лицето

на околния свят… Други цели

в тези храмове нас са довели.

12295 Нима има по-тежка заблуда

от това във възторг и почуда

ти пред рицари днес да стоиш

и у хората тъй да цениш

само външния вид, потеклото,

12300 благородния сан, облеклото,

по последната мода ушито.

А щом те са такива, каквито

се представят — с открити чела,

и щом свързват те думи с дела,

12305 знай, чудовищни хора това са.

Прокълната е тяхната раса,

щом на подлост не щат да се учат.

От нас няма любов да получат.

Предпочитам бегините[20] аз,

12310 на тях може би кралската власт

ще възложи да бранят дворците

и грижливо да пазят земите

в мирно време или при война.

Щом е кралят на тяхна страна,

12315 слава той от това ще спечели.

Външно те са с лица пребледнели,

все със шапки стоят на главите,

носят дрехи, отдолу обшити

с ленти, доста изцапани вече,

12320 и това си личи отдалече;

те си слагат навои високи

и обуват ботуши широки,

ще речеш, че нахлузват торби.

А в действителност те може би

12325 са добри и с това заслужават

да им почит дължима отдават.

Аз по същата тази причина

на страната им искам да мина,

за да мога да лъжа и мажа.

12330 Но така аз не искам да кажа,

че на срам и позор е обречен

този, който е скромно облечен.

Господ даже кош слама не дава

за човек, що далеч уж остава

12335 от света и все пак суетата

му владее изцяло душата

и той все за наслади ламти.

Кой на този бегин ще прости?

Този, който на Бог уж залага,

12340 от насладите светски уж бяга,

а пък всъщност за тях само пита

и във тях само търси насита,

той е пес, който дири да лочи

свойте собствени гнусни бълвочи.

12345 Да ви лъжа не бих дръзнал аз,

ала щом доверчивост у вас

във удобен момент забележа,

ще ви хвана във своята мрежа.

Не изпитвам и никакъв страх

12350 от това, че извършил бих грях.

Но дори да рискувам, пак няма

да се аз отрека от измама.“

        Амур чу тези думи чудати,

поусмихнат, глава той поклати,

12355 а пък някой наблизо изрече:

„Ето как си намерихме вече

към кого да погледнем с надежда.“

Амур каза: „Щом Бог ти отрежда

да си толкова близо до нас,

12360 щом ти в моя двор ползваш се с власт,

както кралят — във царство развратно,

ще си спомниш сега вероятно

препоръките, дето ти бях

дал. Ще бъдеш ли верен на тях?“

12365 „Обещавам ти. Никой преди,

ни баща ти, ни твойте деди,

нито някой друг крал досега

е държал такъв верен слуга.“

„Как така?… Срещу твойта природа?“

12370 „Защо не? Аз не търся изгода.

Щом гаранция имаш от мен,

нима ти ще си по-убеден?

Прецени този риск и ти сам.

И заложници аз ще ти дам.

12375 Пред свидетел дори да говорим

съм готов. И облог нека сторим.

Съгласи се със мен, че вълкът

своя нрав не мени никой път,

да го биеш ти колкото щеш

12380 и дори да го жив одереш.

Нима мислиш, че аз ще престана

да си служа с лъжа, щом надяна

прости дрехи. Та мога и с тях

чрез измама да стигна до грях.

12385 Властват в мен едни пориви само

и макар че изглеждам уж прямо,

не би никога нищо могло

да ме спре да извърша аз зло.

И Въздържаност, моята мила,

12390 със живота си би се простила,

ако сам не бях в нейна защита.

Тя на моята помощ разчита.

Оставете ни както си знаем

ние свойта игра да играем.“

12395 „Добре! Клетви не искам повторно!“

И мерзавецът твърде покорно,

със лице на лъжец — лицемерно, —

отвън бяло, а вътре възчерно,

на Амур благодарност изказа

12400 и се в миг на колене оказа.

        „За атака готови бъдете!

На оръжие! Час не губете“ —

изкомандва Амур. В тоя миг

всеки храбър Амуров войник

12405 се затича в очите със плам

към проклетата крепост и там

се заклеха докрай да стоят,

докато до един не умрат

или в здрав, настъпателен строй

12410 не спечелят последния бой.

На кохорти се те разделиха

и пред портите в миг се явиха,

но пазачите зорко там бдяха

и те всички се твърдо държаха

12415 във борбата със смъртния враг.

[1] Ст. 11368. Имат се предвид двата вида духовенство: черно духовенство (бенедиктинци), групирано в различните монашески ордени, и бяло духовенство (цистерцианци), което води светски живот. ↑

[2] Ст. 11419. Намек за трактата по логика «Категории» на древногръцкия философ и учен Аристотел (384–322 пр.Хр.), където софистичните съждения са разделени на тринайсет категории. ↑

[3] Ст. 11471. Урсула, дъщеря на британски крал, отива на континента, за да се омъжи за езически принц, и заедно с единайсет хиляди девици заминава на поклонение в Рим. След завръщането им в гр. Кьолн са избити от хуните. ↑

[4] Ст. 11483. Метр Белен е името на овена от «Роман за Лисицата» — цикъл с разкази и алегорични поеми, писани от различни автори между края на XII и средата на XIV в. ↑

[5] Ст. 11484. Сир Изангрен е името на вълка от «Роман за Лисицата» — цикъл с разкази и алегорични поеми, писани от различни автори между края на XII и средата на XIV в. ↑

[6] Ст. 11525. Става дума за По Неволя Въздържаност. ↑

[7] Ст. 11541. Протей — древногръцко морско божество, мъдър старец пророк, който притежавал неизчерпаемата способност да се преобразява. ↑

[8] Ст. 11559. Името Робер се е срещало във висшите слоеве на обществото, а Робен — сред народа. ↑

[9] Ст. 11638. Вж. Библия, Книга Притчи Соломонови, 30:8-9. ↑

[10] Ст. 11703. Юстиниан I — византийски император (527–565); завладява Северна Африка, Италия и част от Испания с цел да възстанови старата Римска империя. Известен със своята законодателна дейност. ↑

[11] Ст. 11742. Вж. Библия, Първо послание на ап. Павел до солуняни, 4:11-12, и Второ послание на ап. Павел до коринтяни, 8; 9:7. ↑

[12] Ст. 11777. Авторът се позовава на съчинението «За делата на монасите» от римския християнски философ свети Августин (354–430). ↑

[13] Ст. 11844. Става дума за съчинението «Заплахите за нашето време» (1255) на Гийом дьо Сент-Амур (1202–1272) — доктор по теология, преподавател в Парижкия университет, където доминиканският орден получил две катедри към 1250 г. Доминиканците не приемали правилника на университета и в нападките си срещу преподавателите търсели помощта на папата. Техен главен обвиняем станал Сент-Амур заради цитираната книга, в която остро критикувал двуличието на просещите ордени. От това съчинение Жан дьо Мьон черпи аргументите, които излага героят му Притворство. ↑

[14] Ст. 11960. Има се предвид Новият Завет, Евангелие от Матей, 23:2-4. ↑

[15] Ст. 11978. Евреите носели като талисман на врата или на челото си парчета пергамент, на които били изписани пасажи от Библията. ↑

[16] Ст. 12082. Милано бил едно от средищата на еретизма. ↑

[17] Ст. 12154. Има се предвид съчинението на минорита Жерар от Борго «Уводна книга към Вечното Евангелие», публикувано в 1254-та, а не в 1255 г., както е казано в стих 12152. Коментирайки трактата на италианския богослов Йоахим Флорски (1132–1201) «Съгласуване на Новия и Стария Завет», Жерар от Борго застъпва тезата за едно Ново Вечно Евангелие, утвърждаващо царството на Светия Дух, така както Новият Завет е заменил царуването на Отеца с това на Сина. ↑

[18] Ст. 12199. Ще припомним, че говори Притворство. ↑

[19] Ст. 12219. Бялото духовенство живеело извън религиозните ордени. ↑

[20] Ст. 12309. Принадлежащите към ордена на бегините — основан около 1170 г. в гр. Лиеж — давали обет за бедност, девственост и подчинение. ↑

Ст. 12416-13176: Притворство и Въздържаност, предрешени като странстващи монаси, отиват при Зъл Език. Уж искат да се изповядват, а го убиват. Щедрост и Вежливост проникват в двореца и срещат Старата, която предава на Добър Прием венец — подарък от Влюбения.

        А сега ще узнаете как

бе Притворство свой план начертало

и как беше в борбата успяло.

И Въздържаност то уговори

12420 срещу Зъл Език тя да се бори.

Ала как да се там появят?

Облеклото ли те да сменят,

или просто да действат открито?

Те си сложиха дрехи, каквито

12425 всеки вярващ човек си надява,

щом е тръгнал поклонник да става.

По Неволя Въздържаност вече

нови дрехи бегински облече,

с бял воал си загърна главата,

12430 после шапка си сложи. В едната

си ръка тя псалтира държеше,

а пък в другата ясно личеше

броеница, получена в дар

от един брат, навярно по-стар.

12435 (Уверяваше всекиго тя,

че човекът бил неин баща.)

А той беше й гост най-редовно,

пък и тя уж от чувство синовно

го спохождаше в Божия храм.

12440 Тя пред него единствено там

изповядваше всеки свой грях,

а и него не беше го страх

от Притворство и с чувство набожно

те се сбираха, щом е възможно,

12445 и дотолкова чак близки бяха,

че и от същия съд ядяха.

Много стройно бе нейното тяло,

ала беше с лице пребледняло.

Тази курва със своя нагон

12450 на апокалиптически кон[1]

бе прилична — в древния свят

той е символ, от всички признат,

на двуличие; само злината

прави сиви и бледи лицата.

12455 А Въздържаност тъй бе живяла,

че бе вече съвсем погрозняла.

Разкаяние всеки четеше

по вида й. В ръка тя държеше

здрав кривак — поопушен и стар, —

12460 който пък бе получила в дар

от Лъжа. Позагърната в шал,

тъй угрижена беше, че жал

би извикал видът й у вас.

Щом готова бе, в същия час

12465 тя реши се на път да поеме.

И Притворство не губеше време:

често дрехите сменяше то

и сега се попита защо,

като пръв на света лицемер,

12470 да не вземе от брата Сейер[2]

облеклото. Набожно на вид,

Притворство бе кротко, с поглед открит,

в който никак сега не личеше

гордостта. На врата му висеше

12475 една Библия. Сякаш сакато

беше то във момента, когато

със тояга натам се отправи.

Бе се сетило и да постави

във ръкава си остър бръснач,

12480 изкован от изкусен ковач

и наречен Режи-му-гръкляна.

И Притворство веднага застана

до Въздържаност: двамата в миг

се видяха там, где Зъл Език

12485 бе застанал на пост да внимава

пред вратата му кой преминава.

И тъй както на стража стоял,

тези странници той бе видял.

Със държание скромно те бяха

12490 и когато пред портата спряха,

поклониха се ниско поред:

от Въздържаност той най-напред

поздравен бе, след туй видя как

и Притворство приведе гръбнак.

12495 Зъл Език, без да мръдне, отвърна

и когато в лицата ги зърна,

разпозна ги, но без да се сеща

защо те му вървяха насреща.

На Въздържаност малко личеше,

12500 че отдавна принудена беше

по неволя с Притворство да ходи

и живот лицемерен да води.

Тя не беше живяла свободно,

така както й беше угодно —

12505 по друг начин й бе провървяло.

Беше искрена тя отначало,

но това й достойнство предишно

тъй отслабна, че стана излишно.

И Притворство той там забеляза,

12510 но притворно не се то показа.

Затова не успя Зъл Език

да му види същинския лик —

ето как с външността сполучливо

се прикриваше нещо фалшиво.

12515 Ако беше се то появило, —

преди още да беше сменило

свойте дрехи, човек би твърдял,

че Робен, който танц бе играл,

беше вече съвсем променен —

12520 якобинец бе той в този ден[3].

Якобинците (туй е известно)

преживяват почтено и честно.

Негодяи да бяха, едва ли

такъв орден си биха създали.

12525 Корделиери или кармелити

(външно те са почти четвъртити)

са прочути навред с честността си.

И такива са всички монаси.

На вид доблестен всеки изглежда.

12530 Ала външният вид не довежда

до едно заключение точно,

та дори ако някой нарочно

със софизми изкусни опита

пред света същността им прикрита

12535 да представи. Човек с усет фин

би навярно могъл и самин

да познае кое е двулично,

стига само да мисли логично.

        Тия двама поклонници бяха

12540 свлекли своя багаж и седяха

там до Зъл Език. „Искам да знам —

каза той — що ви води насам.

Със какви новини сте дошли?“

Тук Въздържаност рече: „Дали,

12545 господине, ще имаш желание

да изслушаш едно покаяние?

Ти ще чуеш слова откровени

на поклонници честни, смирени.

Ходим ние пешком по земята

12550 и затуй са ни прашни краката.

Ако скитаме днес в този свят

на падение, блудство, разврат,

то е с цел да покажем нагледно

как на Бог да се служи е редно.

12555 Щом със грешните хора се справим,

нищо повече няма да правим.

Най-смирено те молим с поклон

да дадеш на нас тука подслон.

Бихме искали с малко слова

12560 да научиш от нас онова,

от което след миг вероятно

и на теб ще ти стане приятно.“

Зъл Език ги подкани: „Бъдете

мои гости! Без страх говорете,

12565 така както харесва на вас!“

„Хвала теб, господине! За нас —

заговори Въздържаност — няма

добродетел в света по-голяма,

та била тя от Бога добита

12570 или с ум и с разсъдък открита,

от безценния дар на човека

да си сдържа езика. И нека

към това се стреми всеки тук.

По-добре не отронвай и звук,

12575 вместо лоши слова да редиш.

А във вашия свят току-виж,

че се срещат и хора, които

клеветата възхвалят открито.

Те, изглежда, от Бог нямат страх

12580 и самички навличат си грях.

Такъв грях и на тебе тежи,

господине. Наскоро лъжи

си разправял за онзи млад мъж,

който идвал е тук неведнъж,

12585 и с това непростим грях си сторил.

Ти за тоя младеж си говорил,

че преследвал е користни цели —

със съблазни той щял да спечели

Добър Прием. Кажи, как можа

12590 да измислиш такава лъжа!

Знаеш много добре, че тъдява

той не се е вестил оттогава.

Добър Прием по твоя вина

е затворен сега във една

12595 страшна кула. Отдавна отмина

това време, когато двамина

сте играли по цели дни тук,

без да мислите злото на друг.

Няма с тебе той нито веднъж

12600 да играе… И онзи млад мъж

е прогонен от тебе далече

и не ще търси радост тук вече.

Кой към тия злини теб те тласна,

ако не твойта мисъл ужасна,

12605 дето само лъжи е родила?

Нали виждаш какво е скроила

твойта глупава човка, която

кряка, вика, крещи простовато,

върху хората укори тежки

12610 сипе тя, обвинява ги в грешки,

без да имат те капка вина.

Ще ти кажа, от друга страна,

че не бива по външния вид

да цениш ти един индивид,

12615 че наистина много грешиш,

щом почтените ти клеветиш,

като бълваш лъжи срещу тях.

Става триж по-голям твоят грях

от това, че добре осъзнаваш

12620 какво вършиш и пак продължаваш.

А младежът не ще и да знае,

че най-долно си с него играе

Зъл Език. Не го дразни това,

че го хули със злостни слова.

12625 Нали никой не му забранява,

щом желае, оттук да минава.

И в действителност той твърде рядко

идва тук, и то много за кратко.

Ти го дебнеш сега с меч в ръката,

12630 без да мигнеш, на пост пред вратата.

Ден и нощ като кол тук стърчиш

и напразно труда си хабиш.

Ако Ревност на тебе залага,

тя самата с какво ще помага?

12635 Добър Прием е клет мъченик.

Без да взема на заем, длъжник

е сега и в затвора лежи.

Той по твоя вина там тъжи

и се чувства пределно злочест.

12640 И да нямаш друг грях ти до днес,

според мене и този ти стига,

цял живот окован във верига

да стоиш, да те хвърлят на клада

или Бог да те прати във ада.

12645 Непременно покай се сега.“

„Но — прекъсна я той — докога

ще обсипвате мен с клевети?

Аз отворих ви свойте врати,

за да бъда така опетнен!

12650 Що ми трябваха гости на мен?

Да не съм ви се сторил глупак?

Я идете на някой друг праг

да почукате, щом според вас

лъжец толкова нагъл съм аз.

12655 Шарлатани без срам! Затова,

че съм казал правдиви слова,

ще понасям обида най-гнусна.

Друг път няма пак тук да ви пусна.

Нека дяволът мен да ме вземе,

12660 нека Бог ме погуби без време,

ако лъжа, че този слух стигна

до мен още преди да издигнат

онзи замък. Аз нищо не сторих —

бях дочул аз и само повторих,

12665 че целунал бил онзи млад мъж

нежно свежата роза веднъж.

И не мога да кажа дали

друго правил е той, но нали,

ако то не бе вярно, едва ли

12670 ние нещичко бихме узнали.

Значи аз не съм лъгал позорно.

Бих желал да ме чуят повторно,

да отекне в колиби, в палати,

сред познати или непознати,

12675 сред съседи и близки вестта,

че е идвал по тези места

онзи млад мъж.“ Притворство със вик

го прекъсна във същия миг:

„Нима смяташ за истина свята

12680 туй, което говори тълпата?

По-добре отвори си ушите,

но не с цел да се вслушваш в лъжите,

а във моя съвет. Всеки знае,

че човекът любов не питае

12685 към тоз, който го черни нечестно.

Днес на всички добре е известно,

пък и в книгите чел съм преди,

че когато във свойте гърди

чувства обич, човек мисли само

12690 да прекарва там, где любовта му

се намира. Дано разбереш

в крайна сметка, че онзи младеж

те почита, цени и обича,

скъп приятел дори те нарича,

12695 поздравява те все тъй учтиво

и държи се към тебе вежливо.

Той не идва със цел да те дразни,

както правят натрапници разни —

всеки друг ще го днес потвърди.

12700 Ако в младите мъжки гърди

сърце влюбено биеше с плам,

вероятно по-често той там

би отивал и лесно ти щеше

да го хванеш. Дори да го беше

12705 някой сплашил, че щом в този кът

идва той, ще го жив опекат,

него нищо не би задържало

да не идва. Не би му тежало,

че на него ти гледаш със зло.

12710         Но не му е до рози било!

И Добър Прием няма вина

да понася такава злина.

Ако двамата свързани бяха,

лесно въпреки тебе те щяха

12715 този розов цветец да откъснат.

С клевета ти младежа отблъсна,

който толкова пък те ценеше.

Ако розата тъй го влечеше,

нито ден той не би те обичал

12720 и не би се в приятелство вричал.

Ти не би му спечелил сърцето.

Ако вярно е всичко, което

си разправял, проклетия замък

разрушил би той камък по камък.

12725 И дори отпреди да не знае

чие пъклено дело това е,

лесно би се досетил и сам,

като вижда как достъп дотам

вече няма. От вражия стан

12730 никой друг не би бил подозрян.

Но злост няма у този младеж.

С твоя глупав несекващ брътвеж

и със твоите зли клевети

смърт във ада заслужил си ти.“

12735         Зъл Език затруднен се оказа

от Притворство и сам забеляза,

че бе право донякъде то,

и се питаше вече защо

да не се пък разкае. „За Бога —

12740 рече той, — така вече не мога.

Ти, Притворство, научи ме как

да прогледна. Въздържаност пак

прояви много ум и умение.

Щом споделяте същото мнение,

12745 що да сторя сега според вас?“

„Изповядай се в същия час

и греха си веднага признай!

На колене пред мен се покай!

Изповедник съм вредом познат —

12750 по-достоен от мен в този свят

не е бил досега никой друг.

И за теб отговарям аз тук.

Света Дева заръча стократно

да се с тебе държа акуратно,

12755 да съм по-благ и по-милостив,

по-човечен и по-отзивчив

от отдавна познатите ваши

изповедници енориаши.

Аз и други достойнства признати

12760 притежавам. От всички прелати

по съм сведущ и по съм ценен.

В теология бях посветен

и на други я аз преподавам.

А доколкото тука познавам

12765 видни хора, те всички признаха

моя дар и затуй ме избраха

за свой изповедник. Та простен

ще ти бъде грехът, щом пред мен

изповядаш се. Никой насетне

12770 за греха ти не ще ти подметне.“

        И тъй, без да се миг колебае,

Зъл Език се реши да признае

своя грях. Но Притворство го хвана

така силно с ръце за гръкляна,

12775 че успя да го сам удуши

и гласа му съвсем заглуши.

После то нито дума не каза

и с бръснач му езика отряза.

С домакина се тъй разплатиха,

12780 след това му вратата разбиха

и го хвърлиха в изкоп голям.

На излизане тъкмо оттам

те нормандските стражи видяха

върху пода как проснати спяха.

12785 Уж наздравица всички те пили,

но, уви, не им стигнали сили

и във сън се унесли пияни,

ще речеш, че са просто заклани.

А в това време Щедрост с Вежливост

12790 приближиха дотам с предпазливост

и във същия миг дебнешком

през вратата преминаха. Щом

четиримата хвърлиха взор

накъм кулата, в тесния двор

12795 забелязаха Старата. Тя

зорко бдеше пред свойта врата

да не би при възможност веднага

да реши Добър Прием да бяга.

Тя не бе ги видяла, ни чула

12800 и сама край високата кула

и насам, и натам си сновеше.

На главата си сложила беше

малка шапчица вместо воал,

а врата си обвила бе с шал.

12805 Четиримата, щом я видяха,

върху нея на бой налетяха.

Тя самата разбра, че не бива

да оказва сега съпротива,

и им рече: „За Бога, кажете,

12810 защо тука ви носят нозете?

Но не ми повишавайте глас.

Аз съм чувала вече за вас,

че ви смятат за доста добри,

благонравни, сърдечни дори.

12815 Нали в плен не ще падна насила?“

„Ние идваме, майчице мила,

за да видим как чувстваш се днес.

Никой няма сега интерес

да те взема в плен. Можеш на нас

12820 да разчиташ в решителен час.

Ние имаме сила такава,

че днес никой не ни устоява.

Вероятно ти вече разбра,

че дошли сме тук, майко добра,

12825 с молба в този момент тъй изгоден

Добър Прием да пуснеш свободен:

извън тази висока ограда

да престане той вече да страда,

да се включи за малко в играта,

12830 без в калта да си цапа краката.

Или пък разреши му веднъж

да се срещне със онзи млад мъж[4].

Ако пет-шест слова разменят,

един друг ще се те утешат

12835 и тъй всеки ще спре да тъгува.

А на теб това нищо не струва.

Този млад мъж ще бъде до гроб

твой най-верен слуга и твой роб.

Би могла да го ти продадеш,

12840 да го даром на някой дадеш,

на въже да го даже качиш,

да го в робство до гроба гнетиш.

Той ще бъде твой верен другар.

При това изпровожда ти в дар

12845 тази брошка — вземи я сега ти,

а пък скоро и дрехи ще прати.

Колко щедър е, колко почтен!

Спрямо теб той не е озлобен

и за нищо не те укорява.

12850 Все така предпазлив си остава

и е много мил с другите хора.

Не задържай го ти във затвора,

а му дай, както искаме ние,

сгоден случай добре да се скрие.

12855 Щом избяга той, майчице стара,

ще си върне предишната вяра.

Ти на него от нас ще дадеш

тоз венец ароматен и свеж.

От младежа му поздрав носи,

12860 нека вече не се той коси.

Този поздрав от златото даже

ще се по-драгоценен окаже.“

„Както Божия милост желая,

бих го сторила аз, ако зная,

12865 че каквото и тук да се случи,

Ревност нивга не ще го научи.

Тя избра Зъл Език за пазач

и за свой най-добър помагач.

А той всички нас тук ни следи

12870 и на всеки е сторил беди.

Непрекъснато дрънка и лае,

щом от някого нещо узнае,

а и сам наумява си разни

долни клюки, с които ни дразни.

12875 И дори да го смърт застрашава,

все по този път пак продължава.

Ако Ревност научи това,

ще платя аз със свойта глава.“

Те й казаха: „Ти се не бой.

12880 Нито вижда, ни чува днес той.

А и дума не би проговорил.

Бездиханен уста е отворил

и в трап вместо в ковчег днес лежи.

Той не ще ни обсипва с лъжи.

12885 Щом от Господ не е надарен

със божествена мощ, никой ден

той не ще се завърне от гроба,

за да може отново със злоба

клевети срещу нас да говори,

12890 ако дяволът чудо не стори

да му върне предишната сила.“

„Аз не бих се на вас противила —

рече Старата. — Вярвам във вас

и бих искала в същия час

12895 да пристигне тук младият мъж.

Но не бива той нито веднъж

да се по-дълго тук застоява

и на своя глас воля да дава.

Нека в кулата идва потайно,

12900 да не би да го видят случайно

накъде се насочва, защото

инак той налетял би на злото.

Всичко трябва да прави той скришно,

много шум да не вдига излишно,

12905 да внимава как върши делата

и да има кофар на устата.“

Те отвърнаха: „Ние ценим

твоя жест и затуй ти дължим

благодарност.“ Обсъдиха всичко,

12910 но в момента Притворство самичко,

в друга мисъл унесено вече,

тихо, сякаш на себе си, рече:

„Ако този младеж, на когото

ние мислим днес само доброто,

12915 се изцяло на мен довери,

и против твойта воля дори

ние бихме успели, госпожо.

Очевидно младежът не може

да спре нежния цвят да обича

12920 и от него не се той отрича.

Дебнешком той ще иде, където

от отдавна го тегли сърцето.

Ако вече не ходи вълкът

там, където овцете пасат

12925 (вероятно от страх от овчаря),

той се вмъква в самата кошара.

Щом ти тръгнеш за местния храм

(вчера доста забави се там)

и щом Ревност поеме на път,

12930 за да иде във друг някой кът

(а пък в даден момент няма как

да не мръдне оттук тя все пак),

нека нашият влюбен младеж

да проникне без факла, без свещ

12935 във градината, пълна с цветя,

ако ще да е и през нощта.

И Приятеля може да вземе,

ако той извести го навреме —

хем в беда да го пак насърчава,

12940 хем съвети добри да му дава

(стига само да няма луна,

че когато блести светлина,

тя на не един влюбен вреди).

Той познава добре отпреди

12945 този замък и може да влезе

през прозореца, после да слезе

със въже и да тръгне натам,

накъдето поискал би сам.

Добър Прием, когато се мръкне,

12950 във градината там ще се смъкне,

дето младият мъж ще го чака.

Или може, прикриван от мрака,

да премине онази ограда,

зад която отдавна той страда,

12955 за да срещне добрия младеж.

Може също, обзет от копнеж,

да излезе безшумно навън,

ако вие потънете в сън

и дордето спокойно си спите,

12960 да открехне за него вратите,

та младежът съвсем неусетно

да достигне до розата — сетне

да откъсне цветчето уханно,

за което бленува отрано.

12965 Ала нека за цел си постави

със пазачите сам да се справи!“

        Аз стоях доста близо до тях

и във себе си мислех, че щях

тъй да сторя. Щастлив бих бил даже,

12970 ако Старата помощ окаже.

Инак щях да потърся отвор,

за да вляза във тесния двор —

така както в самото начало

тук Притворство бе план начертало.

12975 После Старата, без да отлага,

с бързи стъпки се втурна веднага

към Добър Прием. Тъкмо тя беше

тази, дето го зорко следеше,

а днес в нея изникна съмнение,

12980 че е долно това задължение.

Не след дълго тя стигна вратата

и за миг изкачи стъпалата,

изморена, дори запъхтяна,

ала нито за миг не престана

12985 да го търси от стая във стая

и откри го все пак най-накрая,

с гръб, облегнат на голия зид.

Той изглеждаше доста сърдит

от това, че в затвора лежи.

12990 Кротко рече му тя: „Не тъжи,

сине мой! И аз пламвам от яд,

като гледам те хубав и млад,

а на мъка и гнет си подложен.

Но защо си така разтревожен?

12995 Със открито сърце ти говоря.

Вярвай, аз съм готова да сторя

туй, което поискаш от мен.“

Добър Прием със глас откровен

не посмя да отвърне, защото

13000 тя навярно му мислеше злото.

Бе ли искрена тя, или не?

Ако можеше малко поне

да й вярва, сам би й признал,

че страхът бе го просто сковал.

13005 Той не й се видя доверчив

и макар че бе много страхлив,

не го външно показа. Как вяра

да има в развратница стара.

От предателство той се боеше,

13010 денонощно нащрек все стоеше,

свойта силна тревога прикри,

ведър вид си придаде дори

и в усмивка му грейна лицето:

„Но, госпожо, това, на което

13015 ти държиш, не е точно така.

Уверявам те честно, с ръка

на сърцето, че в днешния ден

аз от нищо не съм притеснен.

Но защо закъсняла бе ти?

13020 Ето що ме тъй страшно гнети.

Силно чувство към тебе обзе ме.

Кажи, где беше толкова време!“

„Ще ти кажа веднага, ей Богу,

и доволен от мен ще си много.

13025 Ако ти съвсем трезво разсъдиш,

сам за нищо не ще ме осъдиш.

Един юноша твърде красив,

който с всички е много учтив,

най-сърдечно те днес поздравява.

13030 Току-що го видях да минава

доста близо до замъка сам.

Той ме спря със молба да ти дам

тоз венец, който нежно ухае,

като каза, че много желае

13035 да те види, и даже твърдеше,

че съвсем безразлично е вече

дали утре не ще заболее

и до кой ден така ще живее,

ако срещата с тебе не стане.

13040 Той от порив най-чист обладан е

(Господ Бог дано здраве му дава!)

и най-искрено сам си признава,

че в живота ще има той вяра,

ако в близост до тебе изкара

13045 своите дни, и че даже е склонен

да приеме да бъде изгонен

гол и гладен до Павия чак,

стига да е уверен все пак,

че на тебе това ще хареса.“

13050         Не разбра Добър Прием отгде са

били взети за него цветята

и с боязън погледна жената:

този жест е опасен навярно

или може би някой с коварно

13055 намерение дар му предлага.

Ала в отговор просто веднага

подзе Старата разказа свой:

„Но ти много добре знаеш кой

е младежът. Та той и преди

13060 причинил ти е доста беди.

Та нали Зъл Език оттогава

и на тебе ти мира не дава

(дано нивга не иде във рая!).

Много хора добри той отчая

13065 (дявол взел го!), но вече във гроба

си отнесе и черната злоба

и не ще ви от днес позори.

Ако нявга възкръсне дори

за света с една клюка поредна,

13070 тя ще бъде напълно безвредна.

С доста повече опит съм аз.

Вслушай се във приятелски глас:

ти венеца вземи. Със копнеж

преизпълнен е този младеж.

13075 Той обича те, вярвай във него.

А дали нещо друго влече го,

неизвестно за мен си остава.

Но доверие той заслужава.

Пожелае ли нещо нередно,

13080 откажи, под предлог, че е вредно.

Ако все пак го лудост прихваща,

нека знае, че скъпо ще плаща.

Но пък с нищо не е прекалил,

затова ми е толкова мил.

13085 Той е честен. Това го твърдят

тези, дето със него дружат.

Ще го чуеш и лично от мен.

Никой смъртен, от майка роден,

не е чул да се казва до днес

13090 нещо лошо по негов адрес.

Само Зъл Език клюки изрече,

ала те са забравени вече.

Аз не помня конкретните думи,

знам, че казал бе глупости, глуми

13095 споменатият вече от мен

Зъл Език — негодяй непочтен.

Този мъж е тъй мил, тъй сърцат.

Във страната не ми е познат

някой друг със почтеност такава.

13100 В щедростта си той май превишава

крал Артур, Александър дори.

Ако има той много пари,

скъпоценности, злато, сребро,

с това свое сърце тъй добро

13105 многократно по-щедър би бил

и света би дори удивил

със такава една доброта.

Погледни тези свежи цветя!

Ако днес ти от мен съвет вземеш,

13110 този дъхав венец ще приемеш —

по-упойващ е и от балсам.“

„Аз се плаша от Укор и Срам“ —

отговори й той пребледняло

и от смут разтрепера се цял.

13115 Ала Старата беше решила

във ръцете му просто насила

да пъхне цветята. От страх

той ръка не протегна към тях

и потърси претекст подходящ

13120 да откаже венеца дъхтящ.

Но на него той много държеше,

макар доста объркан да беше.

„Да, харесвам му аз аромата,

ала вместо да взема цветята,

13125 предпочитам на пепел да станат

мойте дрехи. От слабост обхванат,

да речем, че го взема, тогава

кажи, кой ще ме тук оправдава

пред свадливата Ревност? Знам аз,

13130 че обзета от ярост и бяс,

мен самия убила би тя

и венеца от нежни цветя

би разкъсала стрък подир стрък,

всичко щом разбере, или пък

13135 аз ще бъда затворен отново,

ще се видя наказан сурово

и ще страдам от горест жестока.

Я кажи, в каква точно посока

да избягам във някой скрит кът?

13140 Знам, че жив ще ме тук погребат,

щом пазачите в бягство ме хванат,

а пък те не ще нивга престанат

да ме търсят навред из страната.

Не, не искам да взема цветята!“

13145 „Ще ги вземеш. Не ти ли е ясно,

че в това няма нищо опасно?

Ако Ревност постави си цел

да узнае отгде си ги взел,

обяснения има безброй.“

13150 „И все пак да й кажа ли кой

ми ги дава? Тя може да стигне

до кавги, даже врява да вдигне.

Вероятно не ще разбере,

щом от нея се скрия добре

13155 или щом я излъжа. Смъртта

предпочел бих аз в случай, че тя

разбере от кого са цветята.“

„Ако ти ще си служиш с лъжата,

то тогава кажи, че от мен

13160 ти е този венец подарен.

С добро име се ползвам пред нея,

затова със увереност смея

да твърдя, че не ще се срамуваш

и от нищо не ще се страхуваш,

13165 че от мене цветята си взел.“

        Добър Прием със жест неумел

ги прие и все тъй мълчалив

той ги сложи със вид доверчив

върху своята руса глава.

13170 А пък Старата миг след това

се усмихна — тя радостна беше,

че венецът добре му стоеше.

А и той малко смелост събра

и очи в огледалото спря

13175 да се сам увери, че цветята

му стояха добре на главата.

[1] Ст. 12450. Алюзия с Откровение на Йоан Богослов, 6:8. ↑

[2] Ст. 12470. Това име не е регистрирано от историята. ↑

[3] Ст. 12520. Якобинците били монаси, чийто пръв манастир се намирал на ул. Сен Жак (Свети Яков), а Робен е човек от народа. ↑

[4] Ст. 12832. Ще припомним, че става дума за влюбения поет, а Добър Прием е олицетворение на женската привлекателност. ↑

Ст. 13177-15089: Старата разказва на Добър Прием за своите любовни похождения на младини. Неверните мъже: Еней, Демофонт, Парис, Язон. Съвети към жените: тоалет, хигиена, държане в обществото. За женската хитрост. Вулкан, Марс и Венера. Законите на природата, законите на обществото. За плътските наслади.

        И щом Старата зърна, че в двора

вече нямаше никакви хора,

до Добър Прием леко приседна,

13180 дружелюбно в очи го погледна

и му рече: „Добър Прием, мили,

във разцвета на твоите сили

все тъй хубав те виждам сега.

Мойта младост незнайно кога

13185 си отмина. Ти още си млад,

тебе с нови неща този свят

ще дари, а на мен се налага

да се вече подпирам с тояга.

Във снагата ти днеска витае

13190 сила буйна, но никой не знае

и на тебе какво ще се случи.

Вероятно Съдба ще сполучи

и теб също така да накара

да гориш като факел в пожара,

13195 който никого тук не щади.

Ще се гмурнеш в ония води,

със които Венера днес плиска

всяка млада жена, щом поиска.

Но преди да те въглен опари

13200 и да вдъхнеш от водните пари,

трябва много все пак да внимаваш

да не се неподготвен явяваш.

На опасност безкрайно голяма

се излага младежът, щом няма

13205 наставления кой да му дава.

Ако в мен ти се вслушаш, тогава

на теб пристан приветлив се пада.

        Ако нявга, когато бях млада,

в състояние бях да играя

13210 в любовта, както днеска аз зная…

(Имах стройна, красива снага

и тъй мъчно ми става сега,

в огледалото щом се погледна

състарена, набръчкана, бледна

13215 и щом спомня си в колко младежи

съм разпалила страстни копнежи.

Между тях аз се чувствах чудесно,

подлудявах ги с чара си лесно,

навред славех се със красота,

13220 затова от уста на уста

само моето име звучеше;

върволица безспирна вървеше

накъм нас — не остана мъж тука

да не ми на вратата почука;

13225 обещания щедро раздавах,

ала рядко пък ги изпълнявах

и с това си държание често

принуждавах мъжете злочесто

да тъгуват и заедно с тях

13230 аз самата объркана бях.

Дотам стигаха даже кавгите,

че ми чупеха често вратите

и мъжете, едвам разтървани,

си отиваха целите в рани.

13235 В тези кървави разпри едни

тука свършваха своите дни

в плен на ревност и люта омраза.

Даже Алгус[1] не може ти каза

колко много безсмислени свади

13240 съм видяла, макар че да вади

и събира е знаел отлично.

И да беше пресмятал той лично

с помощта на онез десет знака,

със които е можел на всяка

13245 сума точно да каже числото,

той не би ги пресметнал, защото

безброй разпри възбуждах тогава.)

Та ти казвам, да действах с такава

вещина, дорде още бях млада,

13250 притежавала бих над хиляда

лири стерлинги. Късно разбрах

колко глупава някога бях.

Цял живот си неука останах,

сериозно не се аз захванах

13255 при Амур да се нещо науча.

Ала все пак успях да получа

доста опитност ден подир ден,

тъй че няма по-веща от мен.

Искам всичко, което днес знам,

13260 като опит на теб да предам —

че на този урок правотата

проверих в своя път аз самата.

А да учиш на ум младежта

е похвално. Ти много неща

13265 не познаваш от днешния свят

и си още съвсем голобрад.

Дълго време се трудих безспир,

докато усвоих най-подир

тази ценна наука, а днес

13270 всеки би проявил интерес

в мъдростта ми да търси опора.

        Не отбягвайте старите хора.

Ум и опитност те са добили

и макар че не им стигат сили,

13275 добре гледат те своя имот,

припечелен с пари или пот.

С ум и опит и аз се сдобих,

но за всичко прескъпо платих.

И аз мамех добрите младежи,

13280 омотали се в моите мрежи.

Много пъти пък лъгана бях

и накрая едва поумнях.

Осъзнах се, но късно. В измами

и тъги отлетя младостта ми.

13285 И щом тя безвъзвратно повехна,

никой дверите ми не открехна,

а преди денонощно почти

се редяха пред моите врати.

        И си мислех с дълбока тъга:

13290 нито предния ден, ни сега

не дойде при мен никой човек.

За скръбта си не виждам аз лек.

Чувствах как ми се къса сърцето,

от печал непосилна обзето.

13295 Бях съвсем изоставена вече

и реших да замина далече.

Та нима бих живяла честито,

като срещах онези, които

ме ухажваха с явна наслада

13300 преди време, а днес със досада

безразлични вървят покрай мен

и ме гледат със поглед студен?

Който мил беше с мене тогава,

край дома ми сега преминава,

13305 без да дава за мен пет пари.

Тези, дето се клеха дори

във любов, следват вече друг път

и «дъртачка» сега ме зоват.

А дочух и по-груби слова…

13310 Момко мил, аз към всичко това

ще добавя, че никой освен

този, който е страдал, сломен

от тегло, не би нивга разбрал

от каква непосилна печал

13315 бях обзета в годините прежни,

щом си спомнех за думите нежни,

за ония тъй сладки целувки,

за ония взаимни милувки,

за прегръдките… Те безвъзвратно

13320 отлетяха и нивга обратно

да ги имам, уви! не можах.

По-добре във затвора да бях

и в тъмница, от слънце лишена,

вместо днес да съм тъй състарена.

13325 Преди дарове вземах прекрасни,

а днес мъчат ме грижи ужасни.

И нещата, които съм дала,

ме терзаят сега до премала.

Защо тъй рано аз се родих?

13330 Пред кого ли изплакала бих,

сине мой, своите скърби? Кой друг,

освен теб, утешил би ме тук?

Бих постигнала аз отмъщение

само с моето ценно учение.

13335 Един ден, щом го ти усвоиш,

и за мен би могъл да мъстиш

на онез негодяи. Дай, Боже,

във момент подходящ ти да можеш

да си спомниш за моя урок.

13340 Тъй нещата устроил е Бог,

че дордето си все още млад ти,

ще е много добра паметта ти,

а предимство голямо това е.

Платон казва: «От всеки се знае,

13345 че най-пъргава, силна и свежа

е без спор паметта на младежа.»[2]

Ако бях, момко, все още млада,

отмъщавала бих без пощада,

тъй че всеки човек би се слисал

13350 и едва ли би някой описал

чудесата, които ще сторя

във вреда на безчестните хора.

Пет пари те за мене не дават

и от ден на ден по-груби стават.

13355 Но за своето нагло държание

ще получат и те наказание.

Ще призная пред теб, че за тях

мен изобщо не ще ме е грях.

Аз съм с разум дарена от Бога,

13360 затова се надявам да мога

до един да оскубя тук всички,

а щом видят се те без парички,

по бунищата голи ще спят,

ще ги червеи гадни ядат.

13365 Ще накажа и тези, които

във любов се кълняха открито

и твърдяха, че в мой интерес

ще служат с достойнство и чест.

Ще напълня аз свойта кесия

13370 и ще правя така, че ония

на софрата да нямат и лук.

Разорила бих всички аз тук

и ги бих принудила от бяс

до един да изпаднат в несвяст…

13375         Според мене е вече излишно

да тъгувам за нещо предишно.

Нищо никому няма да сторя —

толкоз бръчки лицето ми порят,

че от мен никой няма днес страх.

13380 Преди време тъй дълго ридах,

като чух, че развратници разни

са ме чернили с думи омразни.

Свойто минало денем и нощем

аз си спомням — то радва ме още,

13385 но далече е то отлетяло.

Как възражда се моето тяло,

щом се сетя за прежните дни,

за живените с жар младини,

по които сърцето ми пак

13390 се унася в среднощния мрак,

сякаш мойта душа подмладена

е във радостен блян потопена.

Макар лъгана често да бях,

и приятни дни аз изживях.

13395 Щом жената във своята младост

е видяла веселие, радост,

то напразно не ще е живяла,

и най-вече щом тя е успяла

да спечели богатства, с които

13400 да се чувства охолно и сито.

        Вече стара, по тези места

срещнах гневната Ревност и тя

тук на служба ме взе и ми каза

в тази кула теб строго да пазя

13405 (дано Бог, Който с нас разполага,

и на теб, и на мен да помага!).

Може би ще ме ти улесниш,

ако с мене добре се държиш.

Но при твоята външност прекрасна

13410 тази длъжност била би опасна,

ако заедно с тез красоти,

със които дарен си бил ти,

от Природа не бе имал в дар

прозорливост, достойнство и чар.

13415 И моментът, и мястото днес

действат само във наш интерес

и сега можем, без да се маем,

да си кажем каквото желаем.

Ще ти давам съвети аз разни

13420 и не мисля, че теб ще те дразни,

щом прекъсвам това изложение.

Не вменявам ти във задължение

да се в страсти любовни увличаш —

знам, че все някой ден ще обичаш.

13425 Ако ти да се влюбиш решиш,

според мен е добре да вървиш

в пътя, в който бих също вървяла,

ако вече не бях погрозняла.“

        Тя въздъхна с тъга и замлъкна.

13430 И понеже той дума не гъкна,

а унесен в речта й, мълчеше,

тя помисли, че по-добре беше

за минутка да спре да говори.

Той не искаше с нея да спори

13435 и тя с явно доволство си рече:

„Мойте думи харесват му вече.

Щом мълчи си, това означава,

че напълно се той съгласява.“

После Старата пак продължи

13440 да го мами със свойте лъжи.

Пожелала бе с тази доктрина

и за мен да направи пелина

да сладни — и на мен се обрича,

а изобщо не ме тя обича.

13445 От Добър Прием всъщност накрая

за това аз можах да узная.

(Ако той поначало към мен

не се беше показал почтен

и на нея се бе доверил,

13450 с лекота би ми сам изменил;

но до днешния ден този мъж

не издаде ме нито веднъж.

Той закле се, че никога няма

спрямо мен да си служи с измама.)

13455 „Сине мой, нежна, хубава плът —

рече тя, — в любовта този път

ще те аз въведа, та с наслада

да изпълни душата ти млада.

Безрезервно се ти довери

13460 на словата ми! В тези игри

всеки може да падне във плен,

щом не е в любовта посветен.

Аз прекрасно познавам нещата,

затова отпусни си душата

13465 ти за моето висше изкуство.

Сине, който в любовното чувство

търси радост, той трябва да знае,

че приятно тегло любовта е,

на Амур правилата да спазва,

13470 но от плен да се зорко предпазва.

Аз едно по едно бих могла

тези важни за теб правила

да представя, но ти според мен

за тях имаш си усет вроден.

13475 Може някои аз да отмина

(те на брой са едва десетина),

но глупаците само робуват

на последните две — те не струват

дори пукната медна монета.

13480 Неотклонно ми следвай съвета

и във първите много внимавай,

а последните две изоставяй,

че тегло ще ти носят те често.

Всяко щедро сърце е злочесто

13485 и мъчително бреме си взима,

щом един само пристан си има.

Тук Амур, на Венера синът,

не е прав и не бива мъжът

да му вярва, защото ще страда

13490 дълго време душата му млада.

        Сине мой, нека теб щедростта

да те води. В различни «места»

приютявай сърцето си ти;

че не е редно то да пламти

13495 по един «обект» само. Внимавай

и не си го ни даром отдавай,

ни на заем. Добре е да можеш

ти на търг да го скъпо предложиш.

Нека, който го купи, да знае,

13500 че за него самия това е

неизгодно, че много е дал,

за да вземе такъв жалък дял.

Нека той утеши си сърцето

във дълбок вир или на въжето.

13505 Със едната ръка само давай,

а със двете ръце получавай!

Към тоз принцип придържай се здраво!

Да си щедър е глупост направо,

освен щом като ти си решен

13510 някой друг да попадне в твой плен

или щом се надяваш дано да

извлечеш съответна изгода.

Нямам нищо против да даряваш,

щом имота си ти умножаваш.

13515 И тогава не ще ти е жал

за нещата, които си дал.

Оправдан е такъв дар, нали?

        Със лъка и с петте си стрели

ще попаднеш ти с изстрел умел

13520 непременно в желаната цел.

Ти така си насочваш стрелата,

че в сравнение с тебе в стрелбата

и Амур по-неточен е даже.

Пък и кой ли могъл би да каже

13525 дали точно в целта ще улучи?

Някой път и така ще се случи,

че стрелата сама ще намери

този, в който човек се не мери.

Като гледам с какъв майсторлък

13530 ти умееш да стреляш със лък,

заключавам, че аз няма как

да те уча сега. Знай все пак,

че лъкът би могъл да удари

дори някой от твойте другари,

13535 който в нужда те би подкрепил.

А трудът ми излишен би бил,

щом река да ти давам съвет

с какви дрехи да бъдеш напет

и с какво да се ти разкрасяваш,

13540 между хората щом се явяваш.

Ти обличаш се винаги с вкус.

        Нали знаеш почти наизуст

ти за Пигмалион[3] песента?

При разходки из тези места

13545 си я чувал от мен много пъти.

За да бъде приятен видът ти,

и ти също знай как и кога

да нагиздиш тъй свойта снага,

както знае стар вол да оре

13550 (и от него дори по-добре!).

Но защо в настоящия час

в това тайнство въвеждам те аз?

Ако нужно е още да знаеш,

съм готова, щом ти пожелаеш,

13555 да ти кажа във твой интерес

нещо важно. Внимавай от днес

да не би в любовта да сгрешиш.

Щом приятел да имаш решиш,

отдай свойта любов и мечтите

13560 на младежа красив![4] Той цени те.

Но не се твърде много увличай,

а и други младежи обичай!

Ако вслушаш се в моя съвет,

ще натрупаш богатства безчет.

13565 Който знае да скубе добре,

сред имотните нека се вре,

стига стиснати те да не са.

Скоро те ще ти чуят гласа

и на всеки от тях ще твърдиш,

13570 че ти само на него държиш,

че не би го забравил, дори

ако теб те отрупат с пари,

че със злато би бил награден,

ако ти се решиш някой ден

13575 да дадеш свойта роза на друг.

Много хора са идвали тук

да я искат. Но с чисто сърце

ще твърдиш, че към нея ръце

не би нивга протегнал друг мъж,

13580 щом е дадена вече веднъж.

И с хиляда мъже да се срещаш,

все за моя съвет ще се сещаш

и ще казваш на всеки от тях:

«На теб розата аз обещах,

13585 ще я имаш единствено ти.

Нека Бог не ми нивга прости,

щом престъпя аз клетвата своя!»

Всъщност Господ прощава на тоя,

който клетвени думи изказва

13590 и по-късно без свян ги погазва.

На това Господ гледа със смях.

Боговете не смятат го грях —

те се също от клетви отричат,

щом със нова любов заобичат.

13595 Юпитер се заклевал и в ада,

от любов по Юнона че страда,

но не се ни най-малко смущавал

и си клетвата той нарушавал.

Трябва с думи привидно правдиви

13600 всеки влюбен чрез клетви лъжливи

да се врича в светици, в светци.

Боговете — самите отци —

много примери дали са нам.

Така както с увереност знам,

13605 че към всички нас Господ е благ,

така смятам за кръгъл глупак

който гледа съвсем доверчиво

на любовните клетви. Менливо

е сърцето човешко и всички

13610 сякаш вече си имат привички

да престъпват и клетви, и думи.

Ти опичай добре своя ум и

знай, че щом подредят панаира,

там от всички се такса събира.

13615 Щом в една воденица не си

смлял брашното, тогава търси

някой друг мелничар. Много ясно,

че за мишката става опасно,

щом в една само дупка в стената

13620 би могла да си пъхне главата.

И с жената е тъй. Господар

става тя, щом мъжът на пазар

е дошъл и държи да я има.

Тя от всекиго данък ще взима.

13625 А когато пък те уверява,

че до гроб си сърцето отдава

на един, знай, че глупост това е.

Ако някоя просто желае

един мъж цял живот да обича,

13630 то от свойте права се отрича.

Пред свети Лифар бих се заклела,

че с това тя сама би приела

да е роб. Щом друг мъж не признава,

и неволи, и скръб заслужава.

13635 От кого помощ тя ще получи,

щом мъжът й бездушен се случи?

Ако слабост покаже жената,

на един си обрича душата,

ала тя не намира отрада.

13640 Към такива мъжете с досада

се държат и ги правят за смях.

Любовта лошо свършва при тях.

        Едно време царица Дидона[5]

в Картаген и сърце, и корона

13645 на героя Еней била дала,

но с любов тя не го задържала.

Приютила го в свойта страна

и предложила дрехи, храна

на скиталеца клет, на героя,

13650 изоставил красивата Троя.

И троянците също зачела.

От любов към Еней се заела

в кратък срок да поправи изцяло

всички кораби. Своето тяло

13655 и богатствата в целия град

дала тя на приятеля млад,

та дано любовта му спечели.

А троянецът в обич се клел и

обещавал й вярност, дордето

13660 във гърдите му бие сърцето.

Този блян краткотраен е бил.

От Дидона подлецът се скрил

и в открито море се отправил.

И понеже я тъй изоставил,

13665 меч намерила в своята стая

и смъртта тя избрала накрая.

Не изтраяла, като разбрала,

че напразно любов му е дала,

и със острия меч начаса

13670 тя гръдта си пробола сама.

Ужас всичките хора обхванал.

И аз питам се кой би останал

равнодушен, спокоен на вид,

щом съгледа в гърдите забит

13675 остър меч. Тази подла измяна

предизвикала пагубна рана.

Не могла да дочака Филида

Демофонт[6], своя мил, и преди да

си надене жената въжето,

13680 го проклела най-люто, задето

нарушил своя клетвен обет

със това, че години наред

не се връщал… Кажи ми, защо на

Парис[7] тъй отмиляла Енона?

13685 Нему тя си отдала душата,

той дарил я с любов за отплата

и заклел се до гроб да е верен.

Ала този дар бил ефимерен.

Един ден под топола висока

13690 на тревистия бряг, край потока,

Парис с нож по кората й гладка

издълбал свойта изповед кратка,

че Ксант[8] щял е назад да тече,

щом от нея се той отрече.

13695 Парис също изменник излязъл

и обетът лъжлив се оказал.

Щом е той изменил на Енона,

нима Ксант ще се върне към склона?

        А как Язон излъгал Медея?

13700 Този клетвопрестъпник към нея

се отнесъл със подлост ужасна.

Нали него от участ злощастна

тя спасила със свойта магия

във неравния бой със ония

13705 огнедишащи бикове, дето

щели Язон на малки парчета

да разкъсат! Нали тя самата

упоила със билки змията

и във сън най-дълбок я приспала!

13710 Нали в трудни моменти успяла

с хитростта си света да учуди:

разярените воини луди

помежду си била принудила

да се бият и тъй тя спасила

13715 Язон, който със силен замах

дръзнал камък да хвърли сред тях.

Пак от нея бил план набелязан

как със хитрост и с опиум Язон

може Златното руно да вземе.

13720 И за Езон намерила време

и му върнала пак младостта.

Така силна била любовта

на Медея. От Язон в ответ

очаквала тя на свой ред

13725 уважение, обич и вяра.

Ала той й платил с изневяра.

И когато Медея разбрала,

тя от ярост не се овладяла

и от болка във същия час

13730 изпаднала просто в несвяст

и сама си децата убила

(тя от Язон била ги родила).

Според мене и мащеха няма

да постъпи със злост по-голяма.

13735 Дълъг станал би разказът мой,

а пък примери има безброй.

        От мъжете очаквай лъжи.

Затова им жената дължи

на свой ред и лъжа, и измама.

13740 Ако много приятели няма,

ще е грешка, и то непростима.

На жената е нужно да има

много връзки, дордето е млада,

тъй че всеки по нея да страда.

13745 Ако външен чар няма, тогава

пред мъжете горд вид да си дава:

не скъпят нито средства, ни сили

те, дордето не са се сдобили

с любовта й. Към тези, които

13750 безразлични са уж, упорито

нека тя да се мила показва

и приличие също да спазва.

Нека също тъй песни да знае,

на различни игри да играе,

13755 от кавгите далече да бяга…

Щом красива не е, да полага

грижи тя да е с вкус пременена

и с бижута добре натъкмена.

Ако би да й капе косата

13760 (и тя почне да страда горката)

или пък й главата острижат

с цел за здравето уж да се грижат

и тя своята хубост изгуби,

ако някой, с обноски най-груби,

13765 я оскубе, от ревност обзет,

тъй че никога веч занапред

да не може сама да гласи

тези хубави руси коси,

нека тя се погрижи навреме

13770 от умряла коса да си вземе,

да замести със свила косите,

да си сложи «рога»[9] над ушите,

за да удря по мъжки чела,

да използва за тях багрила

13775 от тревички, листенца, кори,

плодове, коренища дори,

от цветенца и едри, и дребни

(често те са със свойства целебни).

Ако тя с възрастта си посърне

13780 и реши свежестта си да върне,

за да бъде пак хубава, млада,

за целта да си купи помада

(но от нея в запас да остава).

При това нека много внимава

13785 да не би някой нейде да каже,

че със кремове разни се маже —

ще е лошо все пак да се случи

някой друг за това да научи.

Ако тя е със хубава шия,

13790 нека иска, когато си шие

нови рокли, шивачът да гледа

деколте да оставя по педя —

да се вижда пленителна плът

от врата и от младата гръд.

13795 Щом по-пълна стои в раменете

и държи да привлича мъжете,

по-чаровна тя би се видяла,

ако все с нови рокли на бала

пременена се тя появява.

13800         Нека никак не се притеснява,

по ръцете си пъпки че има.

В такъв случай игла просто взима

и ги махва една по една;

може същата тази жена,

13805 ако иска да бъде красива,

в ръкавици добре да ги скрива.

Щом голям й е бюстът, тогава

нека нивга не се появява

на игри и забави, преди

13810 да пристегне тя свойте гърди

със подхождаща ивица плат

или с шал, здраво вързан отзад.

Със моминска загриженост тя

там, където прекарва нощта,

13815 за добрия ред нека да бди

и да гледа да няма следи

ни от паяци, нито от прах.

И тогава не ще я е страх,

че мъжът, който с нея е сам,

13820 свойте дрехи изцапал би там.

Щом не е с хубав крак, да го скрива

в подходяща обувка красива.

Ако има дебели крака,

да си слага чорапи… Така,

13825 щом е умна, по начин най-лесен

тя ще скрива недъга телесен.

Ако лош е дъхът й, не следва

тя на гладно с човек да беседва.

По-добре е до хора тогава

13830 въобще да не се приближава.

Със финес трябва тя да умее,

щом й дойде до смях, да се смее

на страните с трапчинки изкусни;

но не бива при смях свойте устни

13835 да отваря тя твърде широко,

нито пък да се смее високо.

Да избягва във смях до ушите

да си много показва зъбите.

Неприлично на мен ми се струва,

13840 щом смехът надалече се чува.

По-добре в този случай жената

да си леко отваря устата.

Ако има тя грозни зъби,

да ги крие добре, да не би

13845 със вида си мъжа да подразни.

        И за плач има начини разни,

и тук всяка е веща, така че

може гдето рече да заплаче.

И когато към нея си мил

13850 и не си й злина причинил,

тя е склонна към плач всеки път

и по навик сълзите текат.

Но мъжът в никой случай не бива

да се трогва, дори да пролива

13855 тя сълзи като капки дъждовни.

Знай, че винаги те са лъжовни,

че тъгите на всяка жена

за мъжа са лъжа, хитрина.

Често жалостен вид си придава,

13860 ала трябва добре да внимава

да не се издаде тя все пак.

Много важно е също тъй как

ще постъпи една дама, щом

гости има във нейния дом.

13865 Свойто място преди да заеме,

нека да отдели малко време

и покаже, че сръчно и вещо

върши тя в своя дом всяко нещо.

Преди с другите хора да седне,

13870 за последен път нека погледне

дали вкъщи е всичко наред.

А преди да яде, най-напред

трябва гостите тя, ако може,

да обслужи: пред всеки да сложи

13875 парче хляб; непременно да гледа

да предложи храна на съседа:

свинско, телешко, кълка, крило,

пък и друго — каквото могло

да се сготви. И нека сервира

13880 втори път, щом се още намира.

Да внимава тя своите пръсти

да не цапа със сосове тлъсти,

да не й стоят устните влажни

от различните ястия блажни.

13885 Да отчупва от хляба къс малък

и с два пръста тя всеки свой залък

да потапя във сос; свойта хапка

да поднася така, че ни капка,

ни трошица от хляб никой път

13890 да не падне на нейната гръд.

А когато от чаша отпива,

да следи да не й се разлива

питието, че може ония,

дето видят това, в лакомия

13895 да я злъчно упрекнат и доста

да се чудят, че много е проста;

да поднася стакан до устата

чак когато преглътне храната;

свойте устни добре да избърсва,

13900 та по тях мазнина да не лъсва,

че когато по горната устна

има мазно от гозбата вкусна,

щом отпие тя малко, тогава

върху виното мазно остава,

13905 а това не е гледка красива.

        И дори да е жадна, не бива

на един дъх стакан да гаврътка,

а умерено, глътка по глътка.

Ако някога пък прекали,

13910 ще е срамно за нея, нали,

да се чуе от много уста,

че досущ като смок пие тя.

И каквото да е питието,

нека тя не налапва шишето,

13915 както правят жените кърмачки,

тези лакоми кръгли глупачки,

дето тъй със вино се наливат,

сякаш в някакъв съд го изливат,

с едно странно за мен постоянство.

13920 Да се пази жена от пиянство,

че когато човек се напие,

той не може и тайна да крие.

Беззащитна остава жената,

щом пияна е тя. На устата

13925 й е всичко, каквото й текне.

Щом напие се, тя ще олекне,

ще заслужи всеобща насмешка.

Срам голям би било дрямка тежка

да я мигом обори на маса.

13930 Колко много досадни неща са

и мъже, и жени сполетели

затова, че не са те успели

да надвият съня някой път.

Не върви едни хора да спят

13935 там, където народът будува.

На мнозина такъв сън ще струва

главоболия, даже злини:

назад могат да паднат едни,

встрани — други, а трети — напред,

13940 да се блъснат във някой предмет,

та я крак, я глава, я ръка

да си счупят. Не бива така

да се в дрямка унасят жените.

Нека помнят те как след вълните

13945 Палинур[10], онзи верен кормчия,

и в спокойно море, и в стихия

водел кораба доста умело.

Но когато го дрямка обзела,

от кормилото в морската бездна

13950 се катурил и мигом изчезнал,

а другарите — там, сред морето,

го оплакали с болка в сърцето.

Според мене е нужно жената

да навлезе навреме в играта.

13955 Ако много отлага, да знае,

че не ще я след туй пожелае

никой мъж. Докато тя е млада,

в любовта нека търси отрада.

На вратата щом старост почука,

13960 любовта си отива оттука

и тя всички наслади ограбва.

        Щом е умна жената, то трябва

във разцвета на своята младост

да изпита голямата сладост

13965 на любовния плод. Щом не люби,

напразно си времето губи.

А не следва ли моя съвет,

този ценен за всички завет,

ще се кае, когато след време

13970 старостта този шанс й отнеме.

Ще ми вярват жените, аз знам.

Правилата си аз ще им дам

и най-стриктно до гроб ще ги спазват

тези, дето се умни показват.

13975 И молитви за сетна отплата

ще мълвят един ден за душата

на онази, която отново

ги напътства със своето слово.

В скоро време, чрез школската книга,

13980 то до много младежи ще стига.

        Сине мой, аз сега забелязвам,

че записваш туй, що ти приказвам,

на сърцето в тефтера голям.

И когато окажеш се сам

13985 в някой град надалече оттук,

на наставници разни напук

преподавай ти този урок

и на други, щом рекъл е Бог:

във килери, във стаи, в градини,

13990 из гори и усойни падини,

из мазета или по тавани,

из долове или по поляни.

Ще ти дам разрешително аз

да сформираш «училищен клас»,

13995 да предаваш урока ми там,

но за туй ще е нужно ти сам

да го знаеш така, че класът

да повтаря със теб всеки път.

        Всяка млада жена да внимава

14000 да не се в своя дом заседава,

че в дома хубостта на жената

си остава съвсем непозната

и я никой не търси тогава.

Нека често се в църква явява

14005 и във празнични дни на хорото,

на забави, на сватби, защото

бог Амур добре знае къде са

всички млади и там служи меса

и ги в своите тайни въвежда.

14010         Нека всяка добре се оглежда,

щом си слага премяната нова,

а когато е вече готова

да излиза от къщи, тогава

според мен е добре да внимава

14015 да не бъде тя нито вдървена,

нито много напред устремена,

нито с някакви странни привички,

а с походка, приятна за всички —

ни забързана, нито ленива.

14020 Нека кръста си леко превива

и да гледа да няма девойка

със така привлекателна стойка.

Да внимава тя как се обува,

какви точно обувки купува —

14025 нека те са красиви и модни,

но да бъдат преди всичко сгодни.

До петите щом роклята стига,

нека мъничко тя я привдига

отстрани и отпред и така

14030 тя на свойте изящни крака

ветровинка ще може да дава,

пък и в пътя ще може тогава

по-свободно и леко да крачи.

Всъщност нека го прави така, че

14035 да се вижда от хората как

е обут този прелестен крак.

        Ако хладно е вън и палто

си е сложила тя, нека то

тъй стои, та красивият стан

14040 да е много добре очертан,

да личи, че е с нови премени,

с перли ситни, със вкус украсени,

че коланът със злато обшит е.

И кесията малка с парите

14045 да личи — ще се знае тогава,

че и тя милостиня раздава.

С две ръце тя мантото да хване

и разтворено то да остане,

и тогава тя нека си спомни

14050 как паунът перата огромни

си разперва! Да стори така, че

надошлите край нея зяпачи

да съзрат с какъв жест тя палтото

си разгръща и всичко, каквото

14055 носи, да се вижда свободно,

да личи, че облича се модно

и че нежните форми на стана

са пристегнати в нова премяна.

        А когато не е тя красива,

14060 нека бъде все пак предвидлива

да покаже, че има фин вкус, и

в тежки плитки косите си руси

на тила си да сплита. Жената,

щом добре си поддържа косата,

14065 пак ще може да храни надежда,

че пред всички добре ще изглежда.

Нека всяка жена да прилича

на вълк, който към стадото тича —

за да хване една, той напада

14070 по петстотин, дори по хиляда.

Предварително как тъй ще знае

от тях жертвата точно коя е?

И жената тъй, с хитри кроежи,

трябва доста добре свойте мрежи

14075 пред голям брой мъже да заложи,

че тя иначе няма да може

да предвиди кой жертва ще стане.

За да може един мъж да хване,

ще е нужно към много да метне

14080 свойта въдица. Някой най-сетне,

сред голямото множество луди,

ще повярва на тия заблуди.

И не само един. В любовта

има свой голям дял хитростта.

14085 Ако случи се тъй някой път,

че се много мъже уловят,

ще е редно все пак да внимава

да не им срещи тя обявява

в едно време. На всеки е ясно,

14090 че за нея ще бъде опасно.

Щом се видят измамени те,

никой няма тогава да ще

да остане. Това би било

според мен едно истинско зло.

14095 То от дарове би я лишило,

пък и доста я би наскърбило.

Храна много не бива да дава

на мъжа, ако той затлъстява.

По-добре до плачевна просия

14100 да докара жената ония,

от които при случай могла би

где каквото намери да граби.

Щом така не постъпва, ще губи.

Нека беден мъж тя да не люби

14105 и да знае, че всеки бедняк

струва колкото пукнат петак,

ако ще да е Омир, Овидий.

Да не се влюбва тя, ако види,

че по ханове той се пилее.

14110 Щом там ходи той, вятър го вее.

Препоръчвам на всяка жена

от такъв да стои настрана.

Ала щом й бижута предлага,

нека тя ги приеме веднага.

14115 В този случай на него се пада

за отплата и малко наслада.

Не й давам съвет да обича

мъжа, щом се богато облича

и щом той прекалено се хвали

14120 с красотата си. В него едва ли,

освен гордост, човек би открил

друго нещо. И Господ би бил

отвратен от суетност такава.

За това Птолемей споменава

14125 във своя трактат преизвестен.

А мъжът, щом не е твърде свестен,

няма никоя той да обича.

Ако днес пред една сам се врича,

и пред втора друг път ще го стори.

14130 Той любезно на много говори

и с това свойта подлост прикрива.

Колко скръб от съпрузи такива

е познала жената! А щом

някой мъж влезе в нейния дом

14135 с обещания щедри, решил

да й стане приятен и мил,

та дори и съпруг, тя тогава

нека също така обещава,

но дорде не му пипне парата,

14140 да не му се отдава жената.

А когато пък той й отправи

саморъчно писмо и представи

в него някакво искане свое,

нека види тя точно какво е:

14145 дали то е напълно почтено,

или има там нещо скроено.

След това кратък отговор нека

да напише и тя на човека,

ала без да го праща веднага.

14150 Ако няколко дни тя отлага,

любовта му това ще подбужда —

и от хитрости тук има нужда.

        Обожателят щом изповяда

любовта си, не е редно тя да

14155 му подава веднага ръка.

Но погрешно е също така

да отхвърля съвсем любовта му.

Нека тя във началото само

го държи ден и нощ в напрежение,

14160 да му вдъхва кураж и съмнение.

А когато той по-упорито,

в плен на силните чувства, които

го обвързват, на нея постави

пак въпроса, тя, без да се бави,

14165 с власт и хитрост мъжа да накара

пак да гледа на нея със вяра.

И страхът, досега насъбран,

нека бъде съвсем разпилян,

нека имат те мир и любов.

14170 Щом съюзът е вече готов,

нека хич не пести хитрините,

а пред Господа Бог и светците

да се тя закълне, че до днес

не е правила другиму чест

14175 любовта със любов да приеме.

Да му каже във същото време:

«В свети Петър от Рим, господине,

се кълна: моят избор един е.

Аз на тебе сега се отдавам

14180 не защото скъп дар получавам,

а от обич в сърцето преляла.

Аз не бих със друг никой живяла,

да предлага каквото си ще.

На мнозина отказах, а те

14185 бяха важни и доста богати.

Но мен с песен чаровна успя ти

да спечелиш и с чудна магия.»

И тогава тя мъжката шия

ще обгърне и в ласки безброй

14190 и ума си загубил би той.

        Ако моят съвет й допада,

нека скубе го тя без пощада,

че и пукнат петак той да няма.

Та нима ще е трудност голяма

14195 да го стори? Онази жена,

за която висока цена

някой мъж е съгласен да дава,

непременно по-мила му става.

Щом човек нещо даром приеме,

14200 то омразно му става след време.

Ако нищичко то му не струва,

той изобщо не се и страхува,

че не ще го един ден владее.

За такъв дар човек не милее.

14205 За да скубеш, изкуство е нужно.

Затова трябва всички задружно,

както дойката, тъй и сестрата,

и добрият лакей, и слугата,

а и майката също, освен

14210 ако тя не е с ум затъпен,

да си вземат туй, що се полага,

в любовта щом му всеки помага:

чехли, риза, палто, ръкавици.

И подобно на хищните птици

14215 да отмъкват те всичко, каквото

им попадне от него, защото

той във никакъв случай не бива

от тях своите вещи да скрива.

Нека, както в хазартни игри,

14220 да загуби той своите пари

и от страст по жената любима

ни бижута, ни злато да има.

Една плячка се свършва веднага,

щом си всеки ръката протяга.

14225         Да му кажат друг път: «Господине,

разбери, че не може да мине

със една само рокля жената.

Та нима ти не виждаш нещата?

В свети Жил се кълнем, че да беше

14230 друг на твоето място, тя щеше

в облекло на кралица да ходи,

както искат последните моди.»

        Да рекат и на нея: «Госпожо,

не разбираме още как може

14235 да си толкова плаха, свенлива.

Та нима за една рокля бива

ти от толкова време да чакаш?»

Със престорена скромност тя, сякаш

не е нивга приемала дар,

14240 ще им каже да млъкнат, макар

че се вътрешно радва безкрайно.

Ако той се досети случайно,

че по нея богатства пилее

и съвсем притеснено живее,

14245 за да има на нея да дава,

пари взаем на него тогава

да поиска тя, давайки дума,

че ще върне заетата сума

в кратък срок, ала с пълно съзнание,

14250 че е празно това обещание.

Ако дойде пък гостенин друг

(мъже разни спохождат я тук,

но тя никой от тях не обича

и пред никой в любов се не врича),

14255 нека тя се на него оплаче

с предпазливи слова, но така че

непременно мъжът да повярва,

че дълга си тя още не сварва

да плати, че е дала в залог

14260 най-красивата рокля, и в срок

ако нейният борч не постъпи,

ще заплаща със лихви прескъпи.

Да твърди, че не вижда тя нещо

в настоящия ден по-зловещо

14265 от това, че едва ли сърцето

ще намери утеха, дордето

не откупи младежът залога.

Като вижда в каква изнемога

е жената, наивникът явно

14270 ще извади пари незабавно

и за нейна голяма утеха

ще откупи красивата дреха.

Във действителност скъпата вещ

тя е скрила от този младеж

14275 в сандък, който добре обкован е,

та дано се любовникът хване

в този хитър капан на жената,

тъй че тя да му пипне парата.

Нека той, ако работа няма,

14280 търси в нейната къща голяма

тази дреха!… Жената с лъжи

и от третия нека държи

да получи елече, колан,

нова рокля и хубав гердан,

14285 и за харч съответно пари.

Ако плахо я той увери,

че не носи това, на което

тя държи, и с ръка на сърцето

закълне се, че без да се бави,

14290 утре той ще й всичко достави,

то жената добре нека знае,

че най-долна измама това е,

че са всички мъже нечестиви.

От тях толкова клетви лъжливи

14295 чух, че даже светците във рая

са по-малко на брой. А накрая,

ако този любовник съвсем е

обеднял, нека заем да вземе,

за да има какво да й дава.

14300 Инак нека не й се вестява!

Ако тя ум в главата си има,

да се прави, че страх я обзима

и че смут във душата усеща,

щом тя своя мил вкъщи посреща.

14305 На любовника нека е ясно,

че са срещите нещо опасно,

че е мамила тя неведнъж

други близки освен своя мъж

и че смърт я очаква във случай,

14310 че за нейната тайна научат.

С риск, че той на живота й даже

би посегнал, тя нека му каже

да излезе от нейната стая.

И отново със свойта омая

14315 да го тя задържи дълго тук.

И да няма навън никой друг

във момента на срещата, щом

приближи той до нейния дом,

тя прозореца нека отвори,

14320 за да влезе… Когато говори

с него, нека все пак му припомни,

че той сам на опасност огромна

се излага, щом някой узнае

вече тяхната тайна каква е,

14325 че ще бъде погубен съвсем

и не ще се спаси ни със шлем,

нито с нож, нито с кол, ни с топор.

Той не може се скри ни в обор,

ни в хамбар. А веднъж забелязан,

14330 на парчета ще бъде нарязан.

После нека въздиша тя с вид

недоволен, дори ядовит,

гневно нека го тя обвинява

за това, че така закъснява,

14335 че със друга е имал той срещи

и за нечии ласки горещи

той е стигнал до тази измяна,

че сега тя се чувства презряна,

че сама на позор се обрича

14340 със това, че го още обича.

А при тези й горестни думи

ще загуби мъжът своя ум и

ще усети от упрека ясно,

че го люби тя честно и страстно,

14345 че е станала май по-ревнива

от Вулкан[11] дори, който открива

как жена му Венера се люби

с Марс и без много време да губи,

от пиринч мрежи той изковал

14350 и от лудост обзет, пожелал

да ги хване във този капан.

Цял от ревност обхванат, Вулкан

изненадал ги тъкмо в леглото

(лошо той е постъпил, защото

14355 луд е, който си мисли, че само

със един мъж е спала жена му).

И Вулкан с умолителен глас

призовал боговете тогаз,

а те, щом ги в леглото видели,

14360 след това дълго време се смели.

Красотата на тази богиня

била трогнала явно мнозина.

Тя направо потънала в срам,

че била изненадана там.

14365 А пък всъщност не е никак трудно

да се види, че тук нищо чудно

няма — бог Вулкан грозен е бил.

Черен въглищен прах бил покрил

както челото, тъй и главата,

14370 и очите, носа и брадата.

И макар че е бил неин мъж,

тя при него с любов ни веднъж

не дошла. Със увереност знам,

че тя Парис — сина на Приам,

14375 Авесалом, с косата му руса[12],

би довела до срам и покруса,

ако беше тяхна съпруга,

и че не по-малко друга

е могла, според женските нрави,

14380 без свян зло на мъжа да направи.

Всяка тук е свободна родена,

ала в брака е тя подчинена.

Във действителност той я лишава

от правата, които й дава

14385 тази мъдра Природа. Та как

(ако малко размислиш все пак)

ще се ти съгласиш, че Робен

за Агнеса е само роден

или пък за Мари, за Анет?

14390 Не налага Природа строг ред,

чедо мое. До днешния ден

нима никакъв ред утвърден:

всяка може да бъде на всеки

и така ще е явно навеки.

14395 Щом девойката има годеж

със обичан от нея младеж

по приетия ред и пред Бога

и му стане жена, за да могат

да избягват кавги и разлъки,

14400 разправии, побоища, мъки,

да се грижат добре за децата

(както майката, тъй и бащата),

тя, съпругата, зла или мила,

грозна, хубава, с ум и със сила

14405 търси разни възможности как

свободата предишна все пак

да си върне. Затуй свободата

е във пълната власт на жената.

Ето тъкмо по тези причини

14410 на света от най-стари години

са се случили много злини,

предизвикани все от жени.

Десетина ти бих изброила,

но едва ли ще имам аз сила,

14415 пък и ти ще си май отегчен.

От жена щом е бил запленен,

всеки мъж е държал да я вземе,

стига друг да не му я отнеме

и да сложи на нея ръка.

14420 Мъжът можел е също така

да я всеки момент изостави,

удоволствие щом си направи.

Затова помежду си мъжете

се избивали тук. Векове те

14425 пренебрегвали без свян и срам

своя бащин дълг. Щом като там

далновиден ум брака въвел,

свободите на всички отнел.

И Хораций правдиви слова

14430 е изказал за всичко това —

поучавал той с тях всички хора.

И пред тебе сега ще повторя

онова, що от него аз знам,

без да чувствам ни грях, нито срам.

14435 И така, както казва Хораций[13],

съществували много глупаци

в този свят — тъкмо вече Елена

е била на земята родена.

Те подклаждали разпри, войни

14440 с много жертви и много злини

(след смъртта им до хората стига

само туй, що го има на книга).

А Елена, тъй както се знае,

ни последна, ни първа била е:

14445 и преди, и след нея жените

предизвикват раздора, кавгите,

сред мъжете, които обричат

всичко, щом като силно обичат,

ала щом отдадат дух и тяло,

14450 те се вече погубват изцяло.

За да видиш каква чудна власт

упражнява Природа над нас,

много примери аз бих ти дала

(ще запълня със тях книга цяла).

14455 Щом човек птици в клетка постави

и сам всичко възможно направи

да се чувстват във нея охолно,

те ще пеят, но не драговолно,

а потиснати, с мъка в сърцата.

14460 И ще жалят безспир за гората,

ще копнеят в клонака зелен

да посрещат изгрелия ден.

Със каквото и той да ги храни,

те ще тъпчат храните отбрани,

14465 ще се питат дали някой път

пак свободни навън ще летят

и ще търсят пролука, отвор

към зеления горски простор.

        Това също важи за жените,

14470 без значение даже дали те

са девойки, или са сгодени,

или пък са със мъж задомени.

Всички те, накъдето да ходят,

от един стремеж само се водят —

14475 да потърсят условия сгодни,

за да бъдат отново свободни.

Те към волност безспир се стремят.

        Към това се стреми и мъжът.

Щом калугер той стане, насетне

14480 се разкайва, готов да си метне

в отчаяние даже въжето.

С непрестанен копнеж във сърцето

преживява съвсем угнетен

и се пита дали някой ден

14485 ще си възвърне пак свободата,

И все този стремеж във душата

ще гори, ще го мъчи безспир,

макар той да е в друг манастир.

        Той прилича на риба, която

14490 влиза в слепия кош и когато

да излезе навън пожелае,

вижда в същия миг, че това е

невъзможно, че тя ще живее

във затвора, дордето изтлее.

14495 Ако други дотам приближават,

те учудени просто остават,

че със радост, за тях непозната,

тази риба отвътре се мята,

и понеже, от друга страна,

14500 в коша има богата храна,

за каквато ламтят всички те,

несъмнено на тях им се ще

да са там и по няколко пъти

те насам и натам се въртят и

14505 най-накрая откриват отвора

и попадат сами във затвора.

        Но веднъж влезли вече във коша,

те се чувстват наистина лошо,

до последен дъх сили напрягат

14510 дано някак оттам да избягат.

А това са напразни стремежи…

Дори по-зле, отколкото в мрежи,

в коша блъскат се те с всичка сила,

но тях само смъртта би спасила.

14515 Щом е влязъл човек в манастира,

той такъв живот в него намира.

Да е някой с невидими дрехи,

с бързоходни ботуши, с доспехи

и със сила безкрайно голяма,

14520 от Природа той никога няма

да избяга. Не е ли свободен,

той е мъртъв или пък негоден,

ако сам не твърди с примирение,

че в затвора намира спасение.

14525         Но Природа не ни заблуждава.

В свободата се тя проявява —

неслучайно Хораций говори[14],

че не бива човек да се бори

срещу нея. «Дори и насила

14530 да я гониш в ръката със вила,

тичешком тя към тебе се връща.»

Тя остава за нас вездесъща.

От какъвто и ще да си род,

не ще нивга спреш нейния ход.

14535 Не упорствай! На белия свят

всичко тегли към нея назад.

Ни условност, ни сила не може

пред Природа преграда да сложи.

Във Венера кой търси вина?

14540 Поначало тук всяка жена

от свободен живот се нуждае —

във самата й същност това е.

На приятни любовни игри

често тя се отдава, дори

14545 и когато със някой брак сключи.

Та нали тъй Природа я учи —

тя е най-силна тук, на земята,

и по-ценна дори от храната.

        Вземи котенце, плъх невидяло,

14550 и почни от самото начало

да го храниш със вкусна храна.

Но внимавай, от друга страна,

да не би да му някой даде

един ден мишки то да яде.

14555 Ако мишка край него пребяга,

то на нея ще скочи веднага.

И не ще го възпреш. Може даже

то само да се лесно откаже

от храната, която му даваш.

14560 Вероятно и сам осъзнаваш,

че и сили без жал да хабиш,

котка с мишка не ще помириш.

        Ако някой човек се захване

кон да гледа, жребец за да стане,

14565 но далече от млади кобили,

ще го чуе как буйно той цвили,

щом кобили наблизо съзре,

и не ще го тогава възпре

сила никаква в нашия свят.

14570 Не ще гледа какви са на цвят —

били черни или пък кафяви,

или бели, или пепеляви,

стига те да не са със юзди,

ще ги той до една изреди.

14575 Щом свалиш на кобила юздата,

ще я видиш как бързо самата

тя търчи към жребеца красив,

бил той черен, кафяв или сив.

Появи ли се някакъв кон,

14580 под напора на своя нагон

да отиде при него тя бърза,

стига той да не бъде завързан.

А което за кон и кобила

е валидно, то също във сила

14585 и за всички животни остава,

то важи и за бик и за крава,

и за всяка овца и овен.

Сине мой, запомни ти от мен,

че в действителност те не копнеят

14590 цял живот един с друг да живеят,

и все пак двата пола не спират

един друг в този свят да се дирят.

Аз повтарям ти още веднъж,

че нагонът жената към мъж

14595 и мъжа към жена все подтиква

и човек от това не отвиква,

но че тук строгостта на закона

поне малко възпира нагона.

Поне малко? Не! Доста все пак!

14600 Ако младите свърже ги брак

и те станат съпруг и съпруга,

нямат право със друг или с друга

да се женят, да влизат във грях

до деня, в който някой от тях

14605 не умре. Ала всеки и всяка

дълго време живее с мерака

да се радва на всички права.

Зная аз колко струва това.

Едни често от страх или срам

14610 от греха се въздържат, но знам,

че Природа е властна над всички —

над животни, над хора, над птички.

        За това и по себе си съдя.

В младостта си желаех да бъда

14615 аз със всички мъже, но срамът

ме възпря да вървя в този път:

много пориви той обуздава.

Щом от къщи излезех тогава,

със бижута безброй разкрасена,

14620 от мъжете се чувствах пленена.

А на всички тях много личи,

като правят нам мили очи.

Боже мой, със какви чувства нежни

ме изпълваше в дните ми прежни

14625 всеки мъж, от любов запленен,

който дълго се вглеждаше в мен.

И аз всичките бих пожелала

и на всички поред бих се дала.

И те щяха на драго сърце

14630 да ме вземат във свойте ръце.

Не изключвам от тях големеца,

каноника, глупака, мъдреца,

някой рицар или пък прелат,

стига той да бе все още млад,

14635 да се беше простил с манастира,

да бе спрял тежък грях да съзира

във това, че му давам любов.

И от тях би бил всеки готов,

ако моя стремеж бе разбрал

14640 или пък ако беше прозрял

във самата природа човешка,

да направи приятната грешка

и когато страха превъзмогне,

своя брак той дори да разтрогне.

14645 Ако нявга мъжете с мен бяха

поживели интимно, те щяха

клетви, вярност и дълг да забравят,

свойта вяра дори да оставят,

освен може би някой глупак,

14650 сляпо вярващ в законния брак,

страстно влюбен във своята мила.

Аз такива не бих съблазнила —

те ще искат на всяка цена

да са верни на свойта жена

14655 и за друга не ще се и сещат.

Но такива се често не срещат.

Щом един мъж със мене говори,

не се питам какво ще ми стори —

дали лъже ме той, или не.

14660 И се радвам все пак, че поне

съм му аз завъртяла ума.

Не разпитвам го ни за дома,

нито пък каква шапка той носи,

как облича се… С тези въпроси

14665 той не би ме ни миг занимавал

и навярно се би забавлявал

с мисълта, че съм много щастлива,

че не среща у мен съпротива.

        Във сърцето на всеки от нас

14670 е Природа заложила страст.

Аз не смятам Венера виновна

за нейната връзка любовна.

Както Марс бил от нея пленен,

към Венера така, според мен,

14675 всеки бог е бил явно готов

да изпитва подобна любов,

при това без да чувствува страх,

че пред други ще стане за смях.

        А Вулкан предпочитал дори

14680 да загуби богатства, пари,

вместо всичко да бъде узнато.

Малко дни след скандала, когато

вече Марс и Венера разбрали,

че храна на мълвата са дали,

14685 те решили нещата, които

преди вършели само на скрито,

съвсем явно, без срам да ги правят,

та дано ги на мира оставят:

нали тяхната тайна отдавна

14690 е за всички била вече явна.

Щом нещата се тъй утежнили,

Вулкан клюмнал, останал без сили

(както казва един автор стар[15])

и понеже не виждал той цяр,

14695 сам признал си, че редно било

да търпи всяко друго тегло,

вместо клопка да прави на тях.

По-добре е било уж на смях

да показва, че нищо не знае,

14700 ако толкова много желае

благосклонност от тази, която

той обичал наистина свято.

Трябва много добре да внимава

онзи глупав мъж, който решава

14705 ревността си дотам да докара,

че жена си със друг в изневяра

чрез умела уловка да хване.

Много по-зле тогава ще стане.

А от ревност щом някой мъж страда

14710 и жена си при друг изненада,

нека знае, че никога тя

ни загриженост, ни доброта

към съпруга не би проявила —

ще е негова пак, но насила.

14715 Ревността е безсмислено зло,

тя е болест и вечно тегло,

ако някой е влюбен. Нещата

не стоят точно тъй при жената,

за която говорих дотук.

14720 Пред любовник или пред съпруг

често тя се показва ревнива,

ала се тайно нему присмива.

Хитро с него се тя забавлява

и глупакът по-пламенен става.

14725 А когато мъжът не желае

за това да се сам оправдае,

а отвърне на свойта любима,

че и друга приятелка има,

нека тя да остане спокойна

14730 дори щом е чула, че той на

друга също любов обещава.

Да не се много тя възмущава,

че изменникът тъй се държи.

Нека да си послужи с лъжи,

14735 да признае, със цел да го дразни,

че отдавна и тя с мъже разни

си поддържа приятелски връзки.

Да му каже със думи по-дръзки,

че го пъди, че иска раздяла,

14740 чу минута не би го търпяла:

«За греха ти не ще ти простя.

Един ден ще ти аз отмъстя.

Запомни, че за тази измяна

аз длъжница не ще ти остана.»

14745 И във този момент изведнъж,

като никой път чуждият мъж,

който уж й бил турил рога,

ще изпадне в голяма тъга.

(Щом мъжът няма страх, че жената

14750 ще му сложи рога на главата,

не изпитва той страст.) В този миг

ако влезе слугинята с вик

и рече: «Гибел чака ни тук.

Господарят ли, някой ли друг

14755 се към входа сега приближава…» —

изоставила всичко тогава,

да изтича жената на двора.

Но преди това нека в обора

или вкъщи младежа натика

14760 да стои, докато го повика.

Той ще чака, от страх притеснен,

ще се тюхка, че същия ден

не е в друга посока поел.

Ако някой друг мъж е приел

14765 да се срещнат във нейния дом,

нека бързо отпрати го, щом

тя при първия пак ще се върне.

Но внимание нека обърне

и на втория — нека отидат

14770 в друга стая и там да се видят.

Дори много да иска той сам

да остане за по-дълго там,

да не го тя в дома си държи.

И дори да се той натъжи,

14775 нека тя обясни му с тревога:

«Разбери ме, в момента не мога

да остана със теб по причина,

че със някакъв близък роднина

моят мъж се намира у нас.

14780 Както вярвам в свети Жермен аз,

и ти вярвай, че друг някой ден

ще останеш по-дълго при мен.

А сега ме сама остави.

Тръгвай вече! Недей се бави!»

14785 Според мене ще бъде добре

да изчака тя малко, дорде

той от нейния поглед изчезне.

После в тайното място да влезне,

гдето първият чака я скрит

14790 (нали няма в това място свит

неудобно цял ден да изкара).

Ще му вдъхне отново тя вяра,

та излязъл оттам, той да може

да отиде до нейното ложе.

14795 И все пак той с известен страх нека

ляга с нея в постелята мека,

нека знае, че тази им връзка

често прави я луда и дръзка.

Нека тя и във своя баща

14800 закълне се, че тия неща

доста скъпо на нея й струват,

че от тази любов се страхува,

та макар да е тя по-спокойна

от човек, който в местност усойна

14805 или пък из полето се шляе.

Щом не чувстваш ти страх, любовта е

удоволствие само частично.

        Препоръчвам на нея изрично,

щом в леглото със него си легне,

14810 предпазливо ръка да протегне

и добре да притвори крилото,

та по-тъмно да стане, защото,

щом прониква отвън светлина

и по кожата има петна,

14815 мъжът би ги видял. Неприятно

ще му стане и може обратно

да се той към дома си отправи

и жената за срам да направи.

        И когато пред двамата млади

14820 няма никакви други прегради,

със взаимен стремеж във душата

нека почнат тогава играта

на Амур. Ала никой не бива

преди другия сам да отива

14825 до желания пристан за двама.

И там нека на радост голяма

да се те отдадат до насита.

Но наслада щом тя не изпита,

ще е нужно, макар на вид само,

14830 да покаже, че чувства голямо

удоволствие от любовта,

с цел и той да помисли, че тя

цени много това, към което

всъщност вече не тегли сърцето.

14835         Щом за сигурност дваж по-голяма

той предложи на своята дама

да отиде в дома му, тогава

нека мъничко тя закъснява,

та със по-голям трепет и плам

14840 да я чака любовникът там.

Запомни, че едно закъснение

прави тъй, че това наслаждение

да изглежда понякога двойно.

А когато е всичко спокойно

14845 и ти правиш каквото си щеш,

вече липсва любовен копнеж.

        Щом пристигне в дома му, където

той я чака със трепет в сърцето,

нека каже му тя с вид страхлив

14850 как я плаши съпругът ревнив

и почти непрестанно трепери,

че щом вкъщи не я той намери,

ще я бие или пък ругае.

Нека хленчи тя, нека ридае,

14855 да се дърпа дори отначало,

а пък след това нека, изцяло

обладани от чувство интимно,

на любов да се радват взаимно.

А когато възможности няма,

14860 за да ходи въпросната дама

във дома му, или я е страх

да го кани на срещи у тях

заради ревността на мъжа си,

който често гневливо се въси,

14865 и щом начин друг тя не открие,

нека с нещо съпруга опие.

Ако с вино това не направи,

нека тя да си билки достави

и от тях да приготви отвара,

14870 със която до сън да докара

своя мъж. Така силни са те,

че жената каквото си ще

би могла в това време да стори.

Ако има в дома други хора,

14875 нека някъде да ги изпрати —

у роднини или у познати;

нека с дарове разни опита

те да бъдат във нейна защита

или нека тя своята тайна

14880 и от тях скрие с билка омайна.

        На съпруга ревнив някой ден

нека каже тя с вид натъжен:

«Господарю мой, аз от нощес

зле се чувствам — подагра, абсцес

14885 или някаква треска изцяло

в плам е хвърлила моето тяло.

Явно трябва да ида на бани.

Ние имаме вкъщи две вани,

но не виждам във тях избавление —

14890 ще ми трябва и друго лечение.»

Щом размисли, съпругът ревнив

явно няма да бъде против,

но все пак ще остане намусен,

ще покаже дори, че не му се

14895 нрави нейната странна идея.

И ще тръгне на път тя, а с нея —

я добрата слугиня, която

всичко знае, я близка позната

(и тя с някой приятел, изглежда,

14900 ще си срещи любовни урежда).

Щом жената отиде на бани,

не ще търси там никакви вани,

а с любовника много приятно

ще изкара и най-вероятно

14905 във един басейн те ще се къпят.

Както искат, така ще постъпят.

        Кой от грях ще предпази жената,

ако тя се не пази самата!

Дори Аргус[16] за нея да бдеше

14910 със стоте си очи, пак не щеше

да й бъде той сигурна стража.

За очите на Аргус ще кажа,

че дорде половината спели,

всички други най-ревностно бдели —

14915 такъв странен пазител е бил.

Ала Юпитер сам наредил

на Меркурий да вземе главата

на гиганта и тъй от теглата

да спаси Ио̀ — тази девица,

14920 дето Зевс бил превърнал в юница.

(На Юнона той тъй отмъщава.)

Нека никой не се заблуждава,

че се лесно опазва жената.

        Но и тя да не е глуповата

14925 и да вярва, че някой мъдрец

или някой пророк, или жрец

би могъл с хитрини и магии,

с чародейства и с ред дяволии

да накара мъжа да изгуби

14930 своя ум и така да се влюби,

че жената да бъде честита.

На Бален[17] нека тя не разчита,

че със някакво тайнство набърже

би могъл един мъж да обвърже

14935 и че друга жена зарад нея

ще намрази той… Нито Медея

с чародейство била задържала

Язон, нито Цирцея[18] можала

със вълшебства безброй да попречи

14940 Одисеи да избяга далече.

        На жената не й подобава

ценен дар на любовник да дава,

ако тя го обича дори.

Със колан нека да го дари,

14945 но да бъде той с проста тока;

допустимо е също така

на мъжа тя я нож да предложи,

я кесия от евтина кожа,

я възглавница, я игленица,

14950 или шапка, или броеница,

или нека кълбо му остави,

така както обича да прави

монахиня извън манастира.

Доста глупав е, който задиря

14955 монахини. По светските дами

по-добре е мъжът да се мами:

той със тях се на срам не излага

и от тях почти всяка веднага

ще приеме каквото й каже,

14960 пък и би могла тя да замаже

на мъжа си очите най-лесно.

И макар да е вредом известно,

че те всички с пари се купуват,

монахините най-скъпо струват.

14965         За мъжа, щом добре разсъждава,

всеки дар от жена представлява

нещо много опасно, понеже

с него хваща го тя като в мрежи.

Но понякога щедри жени

14970 си сами причиняват злини.

За мъжа нека ние оставим

щедростта! Ако с нея се славим,

ние бихме допуснали грешка

и бедата за нас ще е тежка.

14975 Доверчиви ни дяволът стори,

но сега никой вече не спори,

че които се щедро раздават,

все по-малко на брой тук остават.

        Ти такива подаръци можеш

14980 на наивни мъже да предложиш —

най-добре ще ги с тях съблазниш.

Но е редно и ти да държиш

на това, дето днес получаваш.

Не забравяй, че ти приближаваш

14985 към онази фатална межда,

към която върви младостта

(старостта тук предвид имам аз —

всеки ден тя пристъпва към нас).

Дано, щом като минеш междата,

14990 за глупак да не те никой смята.

Ако ти си богатства събрал,

на теб никой не би се присмял.

Щом човек не е нищо спестил,

той не струва и лампен фитил.

14995         Аз, нещастната, точно така

и направих… и страдам сега.

Колко много неща драгоценни,

от поклонници разни дарени,

аз на други мъже подарявах.

15000 Получавах, но всичко раздавах.

Просто нищо за мен не запазих

и наистина много загазих.

Бях забравила аз старостта

и наказа ме тя с нищета.

15005 За мен Бедност опасна не беше,

уж добре ми животът течеше

и през ум не ми мина тогава,

че е нужно човек да спестява.

        Ако аз имах разум в главата,

15010 щях да бъда днес дама богата.

Докато си бях млада, красива,

имах връзки интимни с такива

важни хора, които към мене

проявиха любов, уважение.

15015 Но каквото от тях получавах,

на един негодяй го дарявах.

Аз в свети Тибо̀ още веднъж

се кълна, че на този млад мъж

бях си щедро отдала сърцето,

15020 а пък той ми зачерни лицето.

С всички други приятелка бях,

ала само по него горях.

Да, но той пък пред други твърдял,

че на мен въобще не държал,

15025 дори някъде дръзнал да каже

как дълбоко презира ме даже

и в омразата тъй се увличал,

та «развратница» чак ме наричал.

Плитък ум притежава жената

15030         и нали съм жена аз самата,

не обичах мъжете, с които

бих живяла доволно, честито.

Ако моят развратник речеше

да ми счупи главата, пак щеше

15035 да получи от мене навярно

във замяна любов, благодарност.

И да беше ме сто пъти бил,

пак за мен си оставаше мил:

тъй умееше с думи добри

15040 да се лесно със мен помири.

Да ме беше до смърт мъчил той,

да ме беше пребивал от бой,

да ми бе изранявал лицето,

сам не би ме оставил, дордето

15045 не получеше прошка от мен.

Отначало бе груб, непочтен,

а отпосле за мир и любов

да говори той беше готов.

Този долен изменник без жал

15050 така лошо ме бе омотал,

че без него да дишам не можех.

Щом го нямаше, аз се тревожех

и бях склонна до Лондон да стигна,

цели нощи съвсем да не мигна,

15055 с една реч, бях на всичко готова —

така силно ме бе очаровал.

Аз пред него потъвах от срам,

но и връщах му, както си знам.

Тъй се беше отдал на живот,

15060 пропилял бе пари и имот,

та в таверните всеки мой дар

проиграваше той на комар.

Мене често ме хващаше яд,

че не знаеше друг занаят,

15065 но понеже кредитор му бях,

сам от Бедност не чувстваше страх,

а на мен от места най-различни

ми изпращаха средства парични.

Беше свикнал да харчи без мяра

15070 и това до разврат го докара.

Той изпитваше силна охота

към онези неща във живота,

от които бе имал наслади.

Но когато годините млади

15075 отлетяха, сам вече разбра,

че не го чака участ добра

и че трябва да проси дори.

И аз нямах тогава пари,

пък и мъж подходящ си не взех.

15080 Както знаеш, отпосле поех

през трънаци и стигнах дотука.

Нека случаят мой за поука

да ти бъде и моят съвет

да те води в живота напред,

15085 за да стигнеш до радостен край.

Прецъфти ли ти розата, знай,

че със своите бели коси

за подаръци няма да си.“

Тука Старата спря да говори.

[1] Ст. 13238. През средновековието между имената на учените се среща и това на Алгус. Свързва се с името на арабския математик Абу Джаафар Мухаммад бен Муса, който допринесъл за разпространението на арабските цифри. ↑

[2] Ст. 13346. Според диалога «Тимей» на Платон. ↑

[3] Ст. 13543. Пигмалион — легендарен кипърски скулптор, който се влюбил в направената от него статуя. Венера превърнала творбата му в истинска жена. ↑

[4] Ст. 13560. Има се предвид Добър Прием. ↑

[5] Ст. 13643. Дидона — финикийска богиня, основателка на Картаген. Според Вергилий посрещнала троянския герой Еней и му отдала сърцето и царството си, но след като той по повеля на съдбата я изоставил, се самоубила. ↑

[6] Ст. 13678. Демофонт — син на Тезей и Федра. След падането на Троя стигнал брега на едно тракийско племе и там се сгодил за царската дъщеря Филида. По-късно се оттеглил на остров Кипър и не се върнал до уговорения срок. Затова Филида го проклела и се обесила. ↑

[7] Ст. 13684. Парис — син на троянския цар Приам и на Хекуба. По време на бременността си майка му сънувала, че ще роди огън, който ще изпепели Троя. Затова, когато се родил, баща му го дал да го отгледа пастир. В планината се радвал на любовта на нимфата Енона. На сватбата на Пелей и Тетида богинята на раздора подхвърлила сред гостите ябълка с надпис «На най-хубавата». Спуснали се Хера, Атина и Афродита. Парис разрешил спора в полза на Афродита и получил от нея любовта на Елена, заради която изоставил първата си съпруга. След смъртта му от мъка Енона се самоубила. ↑

[8] Ст. 13963. Ксант — река в Мала Азия. ↑

[9] Ст. 13772. В описваната епоха жените често си правели прически във вид на рога. ↑

[10] Ст. 13945. Палинур — кормчията на Еней, който бил приспан от бога на съня и паднал в морето. Вж. Вергилий, «Енеида», V, 833–871. ↑

[11] Ст. 14346. Вулкан — римският бог на разрушителния огън. ↑

[12] Ст. 14374, 14375. Парис (син на Приам) и Авесалом (син на Давид) през средновековието са сочени като пример за мъжка красота. ↑

[13] Ст. 14435. Жан дьо Мьон се позовава на «Сатири», I, 3, 107–110. ↑

[14] Ст. 14527. Авторът перифразира «Писма», I, 10, 24. ↑

[15] Ст. 14694. Историята на любовта между Венера и Марс следва разказа на Овидий в «Любовно изкуство», II, 561–592. ↑

[16] Ст. 14909. Аргус — гигант със сто очи на главата и сто на гърба, от които винаги по две спели. Поставен от ревнивата Юнона за страж на превърнатата в крава Ио̀, любимка на Юпитер. По негова заповед Меркурий приспал всичките очи на гиганта и го съсякъл. Юнона вселила безумие в гърдите на Ио̀, която след дълго скитане се озовала в Египет и там Юпитер й възвърнал човешкия образ. ↑

[17] Ст. 14932. Бален — име на магьосник, което се среща и в други средновековни творби. ↑

[18] Ст. 14938. Цирцея (грц. Кирка) — морска нимфа, магьосница, живяла заедно с други нимфи на самотен остров. Тя превръщала попадналите там корабокрушенци във всякакви животни. Неин гост бил Одисей; след като я принудил да възвърне човешкия образ на другарите му, той заживял е нея щастливо на острова още една година. ↑

Ст. 15090-16454: Добър Прием благодари на Старата за напътствията. Съгласява се да приеме младежа. Опасност, Срам и Страх се намесват. Добър Прием отново в затвора. Жан дьо Мьон поднася извинения на почтените дами. Битка за превземане на крепостта. Временен неуспех на бойците на Амур. Всички полагат клетва да наложат повсеместно законите на Венера.

15090         Добър Прием уста не отвори,

развълнуван от тези слова.

Той самият разбра след това,

че в действителност тя го накара

да я слуша със повече вяра.

15095 Да не действаше Ревност открито

чрез онези пазачи, които

се стараеха толкова много

(те сновяха навред и най-строго

бдяха, вечно нащрек като псета),

15100 крепостта да бе лесно превзета.

Но при толкова ревностно бдение

тя не ще претърпи поражение.

Зъл Език мъртъв беше. Едва ли

някой щеше за него да жали.

15105 Та нали от света бе презрян

затова, че без никакъв свян

всички хора безспир клеветеше

и на Ревност най-предан той беше.

Според мен никой друг освен нея

15110 не би дал пет пари за злодея.

Беше свикнала тя да го слуша,

но й идваше често до гуша

от това, че той всички одумва,

че говори каквото му хрумва

15115 и зло само на хората прави.

А със свойте постъпки остави

зад гърба си най-тежка вина.

Всяка пълна със злост новина

той обичаше тъй да раздува,

15120 че не щеше дори и да чува

за добро, а с ласкателства празни

сам подхранваше слухове разни.

Тъй безсмислен живот бе живял,

че единствено бе се отдал

15125 да злослови със тон завистлив.

Щом умря, всеки беше щастлив

и за него дори литургия

не отслужиха в църква. Ония,

с които бе той в крепостта,

15130 не ги никак потресе смъртта;

а те могат тъй зорко да бдят,

че не би бил превзет никой път

този замък гранитен, та даже

срещу тях да се мигом окаже

15135 един петстотинхиляден враг.

Те си казаха: „Ние все пак

и без него си имаме сили

да опазим туй, що сме добили.

А духът на подлеца презрян

15140 дано в адския смраден катран

изгори, че освен от беди

не остави той други следи.“

С убеденост това те твърдяха,

ала явно без Зъл Език бяха

15145 относително по-слаби днес.

        Като мъж със достойнство и чест,

Добър Прием на свой ред започна

свойта реч лаконична и точна:

„От сърце съм ви аз задължен,

15150 че се мило държахте към мен.

Посветихте ме в сложно изкуство,

затова ви говоря със чувство

на признателност. Странно обаче

е за мен в любовта и това, че

15155 тя е сладка злина и омая.

(Аз от хорските приказки зная

за това — то е много дори.)

Според вас трябва много пари

да натрупвам, но аз заявявам,

15160 че ми стига туй, що притежавам.

Ще положа голямо старание,

за да имам учтиво държание.

Но не вярвам във разни магии —

те са просто едни дяволии.

15165 Нека младият мъж, който бил

според вас тъй възпитан и мил,

накъдето да иде, да сеща,

че го всеки със обич посреща.

Злонамереност никаква няма

15170 днес у мен, но и обич голяма

не изпитвам към него, макар

че букета приех като дар.

Аз не смятам това за причина

днес за негов приятел да мина.

15175 Та какво от това, че обича

да ме свой мил приятел нарича?

Много често мъжът и жената

си говорят: «Със радост в душата

ще се видим, приятелко, пак» —

15180 или: «Нека, приятелю драг,

срещаш винаги помощ от Бога!» —

но аз в никакъв случай не мога

да твърдя, че това е любов.

А, естествено, аз съм готов

15185 да го смятам за верен другар

и понеже приех този дар,

на свой ред нямам нищо против

да съм с него добър и вежлив

и не ще се ни миг колебая

15190 той да бъде мой гост, ако зная,

че в това време Ревност е вече

от нас двамата доста далече.

Нали казах ви — тя го презира.

И дори да не се тук намира,

15195 да е тя на път дълъг поела,

пък и доста багаж да е взела,

според мен си опасно остава

да не би да й хрумне тогава

да се мигом насред път обърне

15200 и отново при нас да се върне.

Тя навярно ще почне да кряска,

да ни бие или да ни тласка,

ако тука завари ни двама.

И дори нищо лошо да няма,

15205 то каквато е зла и проклета,

ще разкъса и мен на парчета.“

„Остави тази грижа на мен —

рече Старата с глас убеден. —

И сега ако дойде дори,

15210 тук младежа не може откри.

Знам такива места, че игла

много по-лесно тя би могла

да намери сред купчина плява.

Но не ще тя открие тъдява

15215 къде точно другарят ти скрит е.“

„Нека тъй да е, както твърдите —

й отвърна Добър Прием, — само

дано тук проличи мъдростта му —

да постъпва с достойнство и чест.“

15220 „Много умно говориш ти днес

и със право човек би твърдял,

че си вече съвсем помъдрял.“

        Тук те млъкнаха. Вече бе време

всеки пътя си пак да поеме:

15225 той отиде във своята стая,

а тя, доста доволна накрая,

почна в кулата нещо да прави.

        Щом се случай удобен представи

и с Добър Прием можех аз сам

15230 да се видя за по-дълго там,

е миг по стълбите Старата слезе,

вън от кулата бързо излезе,

затърча се съвсем запъхтяна

и когато пред мене застана,

15235 тъй съвсем непринудено рече:

„Всичко тук уредила съм вече.

Не знам ще ли се ти съгласиш

ръкавици на мен да дариш,

ако аз съобщя ти една

15240 неизвестна на теб новина.“

„Ръкавици ли само? Защо

да не бъдат ботуши, манто,

шапка с ивица най-скъпа кожа

или рокля по мярка? Госпожо,

15245 за това се такъв дар полага.“

Тя с ръка ми посочи веднага

как до кулата аз да отида,

та с Добър Прием там да се видя,

и преди да си тръгне, ми каза

15250 точно как бих могъл и да вляза:

„Откъм задния вход ти иди,

че там никой на стража не бди,

и почакай, дорде аз самата

ти отворя отвътре вратата.

15255 Два-три месеца вече откак

не е минал оттам ничий крак.“

Аз отвърнах й: „Клетва полагам,

че сега на вас само залагам.

Ще ви купя най-финия плат

15260 във зелен или в друг моден цвят,

ако ще и сто лири да дам

(та нали от Приятеля знам,

че е нужно обети да давам,

макар не всеки път да успявам

15265 да изпълня думата своя).“

        Тръгна тя и се скри зад завоя.

Аз към задния вход се завтекох

и на себе си тихичко рекох:

„Дано Бог да ми бъде опора!“

15270 И така приближих до отвора,

дето Старата вече стоеше

и открехната леко държеше

една ниска и тясна врата.

Щом затворих я и в крепостта

15275 се видях, сам веднага разбрах,

че на сигурно място стоях —

бях спокоен, че в същия миг

вече мъртъв лежи Зъл Език.

Видях как бе вратата разбита,

15280 а отвътре със своята свита

бе Амур. Той бе твърдо решен

да помага усърдно на мен.

Тези негови верни васали

заслужаваха много похвали

15285 (да ги Бог увенчае със слава!).

Най-напред аз Притворство тогава

забелязах (а както се знае,

Лицемерие негов баща е,

а Лъжа му е майка — за тях

15290 на света няма чест, няма грях).

И Въздържаност също там беше —

от Притворство наскоро тя щеше

Антихриста сред нас да роди

(както в стар ръкопис се твърди).

15295 Тъкмо те му разбиха вратата

(нека Бог да им бди за душата!).

Който иска с лъжа да сполучи,

от тях двамата нека се учи.

Лицемерът под маска красива

15300 нека свойто двуличие скрива!

        Аз от мястото, дето стоях,

през вратата строшена видях

цяла армия, вече готова

да се включи в борбата сурова.

15305 Да ви казвам ли колко щастлив

се почувствах? Не бях търпелив —

исках Поглед Мил там да открия.

Изведнъж се яви той самия —

сам Амур бе го пратил при мен

15310 (дано бъде от Бога щаден!).

Продължително време измина

от деня, в който ние двамина

се видяхме. От радост такава

аз едва се опомних тогава.

15315 Щом видя ме, към мен Поглед Мил

приближи се, щастлив вид добил,

на Добър Прием той ме посочи,

а последният пъргаво скочи

и към мене се бързо затича

15320 да ме срещне — тъй както прилича

на младеж, от Вежливост роден,

който с всички е много почтен.

Поздравих го учтиво, с поклон,

той отвърна ми в същия тон,

15325 благодарност изказа дори

за букета… Рекох му: „Спри,

не на мен ти, на теб трябва днес

да отдам аз дължимата чест,

че от мене прие ти цветята.

15330 И кълна се, че с радост в душата

ще ти служа и с дух, и със тяло

и от днес твой ще бъда изцяло,

та дори и да страдам накрая.

Аз на тебе да служа желая.

15335 Ако днеска пред мен ти признаеш,

че от нещо се много нуждаеш,

за имота не ще ми е жал

и дори бих душата си дал,

без да чувствам ни миг угризение.

15340 За да няма в теб капка съмнение,

на проверка ме ти подложи

и щом само уличиш ме в лъжи,

нека вече не видя бял ден!“

Добър Прием подзе: „Задължен

15345 съм ти, знай, драги мой. За отплата

на свой ред със радост в душата

ще ти кажа, че щом нещо мое

ти харесва, то нека е твое.

Без да питаш, вземи го веднага —

15350 всичко мое на теб се полага.“

Отговорих: „Дано, господине,

да не те нивга радост отмине.

Благодарности аз многократно

ти изказвам. За мен е приятно,

15355 че каквото сега притежаваш,

безрезервно на мен го даряваш.

Отстъпи ми това, към което

така силно ме тегли сърцето.

Ето тук е то. С него когато

15360 се сдобия, аз всичкото злато

в Александрия бих пренебрегнал.“

Приближих се аз, длани протегнал

накъм моята роза желана:

лесно можех щастливец да стана —

15365 та нали току-що с ясен слух

тези тъй мили думи дочух

и Добър Прием в същия ден

беше тъй дружелюбен към мен!

Но не би! Пък и питам се как

15370 по прищявка на някой глупак

всичко може да стане реално.

Аз отблъснат бях твърде брутално:

както бях към цвета устремен,

в миг Опасност застана пред мен

15375 (ах, дано да я вълци ядат!).

Тя си имаше свой таен кът

и се беше там скрила, преди

да пристигнем, със цел да следи

какво някой би дръзнал да каже,

15380 и на лист го записваше даже.

„Хей ти, момко млад, я се махни! —

с троснат глас викна тя. — Престани

най-подир да ми правиш напук!

Кой ли дявол доведе те тук?

15385 Какво търсиш насам в този час?

Твоите близки, обзети от бяс,

напоследък ме много ядосват.

И те нека се с тебе пръждосват.

Аз не вярвам, че някой светец

15390 взел би днес под закрила лъжец.

Хайде, махай се бързо, защото

инак аз ще ти пръсна челото!“

В това време явиха се там,

без да знам откъде, Страх и Срам —

15395 бяха чули, че с тон разярен

се нахвърли Опасност на мен.

Ни за миг не й млъкна устата,

не пропусна дори Сатаната

и светците… Тя в свойта омраза

15400 много лош домакин се оказа.

Щом и тримата там се събраха,

от неистова злост полудяха

и решиха те без колебание

да попречат на мойто желание

15405 да откъсна красивия цвят.

„Знай — извикаха те в своя яд, —

че не е тази роза твой дял.

Ти Добър Прием зле си разбрал.

Всичко даде ти той драговолно,

15410 но към него постъпи ти долно.

Честността е за теб непозната.

Той на теб си отдаде благата,

ала всъщност целта му бе друга.

Този, който ти прави услуга,

15415 добре трябва да бъде разбран.

Ти, лъжецо, си имал друг план.

Я признай си дали затова

зле си схванал онези слова

на Добър Прием. С него едва ли

15420 вие тъй сте се точно разбрали.

Или просто показваш ми как

лесно правиш се сам на глупак.

Той за роза не ти е говорил

и аз мисля, че грях ти би сторил

15425 да я вземеш. Това ли кроеше,

та към него така щедър беше?

Уж поддържахте дружба голяма,

а пък всъщност чрез тази измама

се явяваш ти негов предател.

15430 Аз не знам дали някой писател

е описал подобно деяние.

Ако ще да умреш от страдание,

пак не ще се на теб доверим.

Хайде, тръгвай веднага и дим

15435 да те няма, че както изглежда,

Сатаната те тука довежда.

По-добре да поемеш друг път.

Нали скоро от същия кът

бе изгонен доколкото зная.

15440 Не бе никак разумна оная[1],

дето тайно отвори вратата

за младеж вече в плен на разврата,

без да знае какво ти целиш,

какви мисли измамни кроиш.

15445 Инак нивга, макар да е мила,

тук да влезеш не би позволила.

Добър Прием, младеж без защита,

също твоята подлост изпита,

а към тебе се мило държеше.

15450 Той на всичко за теб готов беше,

а пък ти сега правиш му зло.

Открай време все тъй е било

и до ден-днешен още така е

в този свят — храни пес да те лае.

15455 Хайде, бързо се махай оттука!

Дано другаде имаш сполука.

Ето стълбите. По-бързо слез!

Да не те виждам вече от днес!

Ще объркаш вратата ти, щом

15460 дойде някой мъж тук тичешком —

ще ти види в миг сметката той

и дори ще те смаже от бой.

Ако пък от морал си лишен,

защо трябва да бъде винен

15465 Добър Прием. Та нали му сам заяви,

че изцяло отдаден му си,

че отстъпваш му свойто богатство,

сякаш свързва ви истинско братство.

Затова ли прие те тогава?

15470 Затова ли той нас заблуждава,

а и себе си лъже. Все пак

на сърцето му още си драг.

Много глупаво той се държа

и е жалко, че сам не можа

15475 да избегне въпросната грешка,

а пък тя е наистина тежка.

Има той и простъпка предишна,

затова и във вярата вишна

се кълна, че в най-страшен зандан

15480 ще стои вече, в халки окован,

ще направя живота му ад,

докато е на белия свят.

Той за зло с теб тогава се срещна[2]

и въвлече ни в диря погрешна!“

15485 Добър Прием те здраво набиха

и веднага в затвор го пратиха.

Там пак с него се грубо държаха

и дотолкова бдителни бяха,

че заключиха тройно вратата,

15490 и тъй, без букаи на краката,

го оставиха сам — този път

щяха другаде те да вървят.

При това обещаха, че той

пак ще бъде подложен на бой,

15495 щом отново се върнат в затвора.

        И дойдоха при мене на двора,

дето аз бях останал смутен,

съвсем тъжен, дори насълзен,

и на бой налетяха те даже.

15500 Ех, дано да ги Господ накаже

и дано за това злодеяние

да изпитат сами разкаяние!

Тежко те ми раниха сърцето

и реших да се дам, ала ето

15505 че не ме пък приемаха жив.

След това, с глас смирен и учтив,

аз помолих ги в същия ден

във затвора да хвърлят и мен:

„Срам и Страх, благородници мили,

15510 ум и такт неведнъж проявили,

със заложби големи родени,

от Разумност в наследство дарени,

ти, Опасност, и смела, и пряма,

с отзивчивост, каквато днес няма

15515 по света, аз ви моля ваш роб

да остана в затвора до гроб.

С Добър Прием ме там затворете

и уверени твърдо бъдете,

че покорно и честно на вас

15520 аз ще служа до сетния час.

Ако бях аз престъпник, крадец,

ако бях вероломен лъжец,

за убийство или за обида

щях веднага в затвора да ида,

15525 стига само да бях пожелал.

И дори да не искам, без жал

може в някой затвор да изтлея,

във която страна да живея.

Ако бъда във грях уличен,

15530 не ще има друг изход за мен —

не изключвам дори да рекат

да ме зверски със меч съсекат.

Чуйте мойта молба, добри хора,

нека ида и аз във затвора,

15535 та с Добър Прием там да остана.

Ако пък си послужа с измама

и се вие сами убедите,

че и аз съм лъжец сред лъжците,

нека никой друг път моят взор

15540 не проникне във този затвор!

Да, безгрешен човек няма днес,

но погазя ли своята чест,

начаса ме оттук прогонете.

Вие съдници мои бъдете

15545 и във случай че аз ви засегна,

от гнева ви дано не убегна.

Ще разчитам на трима ви аз,

при условие само че с вас

и Добър Прием действа задружно.

15550 Ще му кажа каквото е нужно.

А щом вие не се съгласите

във затвора и мен да държите,

Добър Прием да викнем тогава —

нека в случая той да решава.

15555 И при смъртна заплаха за мен

да остана тук аз съм решен.“

Но Опасност, обзета от бяс,

изкрещя: „Какво искаш от нас?

Боже мой, как така ще склоним

15560 да ви заедно тука държим!

Правиш ти само мили очи,

а у него тъй ясно личи

добротата. Така ако сторим,

това значи сами да затворим

15565 в един курник с кокошки Лисана,

уж от обич по тях обладана.

Със услуги ти нас се стремиш

да подкупиш, а всъщност целиш

да ни днес въведеш в пъклен грях.

15570 Ние нямаме нужда от тях.

Та ти имаш ли мозък в главата,

щом държиш да е той съдията

между нас? На един подсъдим

да се ние сега доверим!

15575 Тези твои молби са излишни.

Как така ние, Боже всевишни,

ще допуснем престъпникът хитър

помежду ни да бъде арбитър?

Добър Прием лишен е от чест,

15580 а пък ти убеждаваш ни днес,

че със свойте достойнства призван е

един ден съдия да ни стане.

И потоп пак света да залее,

той във кулата все ще живее.

15585 Да излезе оттук означава,

че с живота си сам се прощава

и че всъщност на смърт се излага,

щом на твойто другарство залага,

щом на теб всичко свое е дал

15590 и е твой най-покорен васал.

Щом изчезват красивите рози,

несъмнено вината е в този

млад човек: всеки роза ще вземе,

щом радушно той тук го приеме.

15595 Ала щом е в затвора, ни ти,

нито друг би нанесъл щети.

Никой смъртен от срам и от страх

и лист няма да вземе от тях.

Ако някой е твърдо решен

15600 да не се подчинява на мен,

явно той за бесилото пита,

щом на нашите рози връхлита.“

        „Тъй е — рекох, — но сам злодей става

този, който смъртта причинява

15605 на невинен и който в затвор

го задържа под най-строг надзор.

Днес е пазен от вашето войнство

един мъж със голямо достойнство.

Добър Прием е честен и мил

15610 и би всеки със радост дарил.

Той към мене бе много учтив

и дори се почувства щастлив

от това, че интимност сближи ни.

А пък вие съвсем без причини

15615 така лошо се с него държахте.

Малко по-справедливи да бяхте,

той сега би бил вън от затвора —

там, където са честните хора.

Умолявам ви аз в този ден

15620 Добър Прием да бъде спасен

и, далече от тази ограда,

нека никога той да не страда.“

Те извикаха: „Ти си глупак,

щом със хитрости служиш си пак

15625 и ни молиш дано да склоним

Добър Прием оттук невредим

да си иде. Премного желаеш,

а пък ние държим ти да знаеш,

че не ще си покаже главата

15630 през прозореца, ни през вратата.“

        В този миг те със вид озверен

налетяха отново на мен.

И на кръст да ме бяха разпнали,

аз чак толкова мъки едва ли

15635 бих изпитал. За милост реших

да ги моля, но явно сгреших.

„На атака!“ — извиках с тих глас

и в момента съгледах пред нас

тези, дето във кулата бяха,

15640 дето помощ на мен обещаха

да окажат. Амур с тази цел

цяла армия тук бе довел.

От бароните бях забелязан

и щом те ме видяха наказан,

15645 вик дочу се: „На крак, няма време!

Нека всеки оръжие вземе

да помогнем на бедния влюбен,

инак скоро ще бъде погубен.

Със юмруци или със тояга

15650 всеки ядно младежа налага,

даже някои в своята мъст

искат разпнат да бъде на кръст.

С глас отслабнал ни той призовава

и за милост врага умолява,

15655 но словата се чуват едвам

и от тези, които са там.

Може би те сега го душат,

та тъй слабо се чува гласът,

или той е пресипнал така, че

15660 едва чуто се вайка и плаче.

Защо те са към него тъй зли?

Не помогнем ли, биха могли

да го мъчат до смърт. Знаем как

Добър Прием спаси се със бяг

15665 и сега на младежа остава

да се само на нас уповава.

Нека почнем веднага сражение!“

        Да не бяха те, аз без съмнение

щях във гроба да бъда отдавна —

15670 тази смъртна опасност бе явна.

Но бароните в същия миг,

щом дочуха ми горкия вик,

щом видяха ме тъй натъжен,

с врага почнаха бой настървен.

15675 Аз не мръдвах във здравите мрежи,

със които на много младежи

бог Амур омотал е сърцата,

и следях как започва борбата.

И наистина тя бе сурова.

15680 Цяла армия беше готова

тия стражи завчас да срази.

Щом разбраха какво ги грози,

те изрекоха клетвен обет,

че ще бъдат в съюз занапред

15685 и не ще се ни миг разделят.

Като гледах какъв е видът

на пазачите, как се държаха,

мен обзе ме и смут, и уплаха.

На Амур войсковият състав,

15690 щом разбра за съюза им здрав,

сплоти своите бойни редици.

После всичките тези войници

се заклеха до сетния ден,

ако те не попаднат във плен,

15695 да участват най-смело в борбата.

И със стръв безразсъдна в душата

те напираха вече да смажат

горделивата крепостна стража.

Сега можем да идем и ние

15700 да погледаме кой как се бие.

А на вас, мили влюбени хора,

бог Амур да ви бъде опора —

той за радост сърцата ви сбра.

Чуйте как във онази гора

15705 с настървение кучето лае,

вижте как много точно то знае

къде заека може да хване

и как лесно той плячка ще стане.

Тъй и вие в изкуство любовно

15710 се сега посветете основно.

Ако не всичко днес разберете,

този разказ отблизо следете

и дано моят сън ви научи

как да действате, ако се случи

15715 да ви някой човек възразява

по любовни въпроси. Остава

да проучите всичко, което

писах и ще напиша, дордето

за съня си разказвам подробно.

15720 А сега смятам аз за удобно

за по-други неща да говоря:

бих желал срещу лошите хора

да се сам защитя, но не смея

да ви ценното време пилея.

15725 Все пак моля добре да следите

точно как ще представя игрите

на Амур. Ако моето слово

на места ви се струва сурово

и мерзавци със зло намерение

15730 срещу мен предявят обвинение,

най-вежливо и сдържано в спор

окажете им вие отпор.

Ако трябва за мойте слова

да се аз извиня след това,

15735 бързо вие елате при мен,

опонентът щом бъде сразен,

и кажете дали сам накрая

ще е редно все пак да призная

свойта грешка и прошка от вас

15740 да поискам. Щом сторя го, аз

и на него ще кажа веднага,

че самият живот го налага,

че Природата има власт тука

и че вземам от нея поука.

15745 Затова си послужих със тях

и не мисля, че сторил съм грях.

Сам Салустий със точни слова[3]

ни разкрива прекрасно това:

„На героя заслужена слава

15750 всеки днес е добре да отдава.

Но такава дължим и на тоя,

който в книга описва героя.

Да представиш живота на книга —

това нещо се трудно постига.

15755 За да бъде правдив, според мен

всеки пишещ е днес задължен

да нарича най-точно нещата

и добре да подбира словата.“

И аз служа си с думи, които

15760 за живота говорят открито.

        Умолявам ви, дами почтени,

и семейни, и незадомени,

едни влюбени страстно в мъжете,

други не, ако вие съзрете

15765 в мойта книга слова единични,

за ухото съвсем неприлични,

със които ви дразня честта,

не отваряйте гневни уста

срещу мене — не го заслужавам.

15770 В нея аз ви нещата представям

в техния истински вид.

И не съм нито с тон ядовит,

нито с гневна омраза в душата

обвинявал във нещо жената.

15775 Вмъкнах тези слова във романа

и с тях още по-ясен той стана

и каквито сте, тъкмо такива

на читателя той ви разкрива.

Ако туй са лъжи според вас,

15780 не мислете, че лъжа ви аз.

На предците се вие сърдете!

Ако техните книги четете,

в тях ще срещнете същите думи.

И не са това никакви глуми,

15785 щом преди векове мъдреците

също тъй са видели жените.

По въпроса за женските нрави

те, почтени ми дами, са прави.

Не били са пияни и луди,

15790 ни са имали лоши подбуди

и характера женски отлично

са познавали, щом като лично

те от тях са си патили много.

Затова не съдете ме строго!

15795 Щом жените тъй зле се представят,

защо упрек към мене отправят

сега някои? Грях ли аз сторих,

като истини стари повторих,

както впрочем от текста е видно.

15800 Само тук-там, съвсем безобидно,

аз прибавих и мои куплети,

както правят и други поети,

отразили в стих всичко, което

им е близко било на сърцето.

15805 Един древен поет[4] изповяда,

че в това той намира отрада.

Ако хора, от яд обладани,

срещу мене отправят закани

под предлог, че ги черня в главата,

15810 във която привеждам словата

на Притворство, и сметнат за нужно

срещу мене да действат задружно,

за да бъда във грях обвинен,

то тогава съвсем възмутен

15815 енергично бих аз възразил,

че до днес не съм никога бил

против който живее със мяра

и зачита свещената вяра,

че одеждата няма значение,

15820 щом човек е с добро поведение.

И макар грях да носех в душата,

аз наслуки отпуснах стрелата

и си мислех, че тя с острието

ще рани все пак някой в сърцето.

15825 Да рани ли? Не! Исках накрая

в този пъстър свят аз да позная

кои хора проклети, неверни

е Исус назовал лицемерни.

Много искат да минат за честни

15830 и не щат да ядат храни месни

и с такова едно въздържание

вършат те пред света покаяние,

както сторил би всеки от нас,

щом е пост. Със зъби те тогаз,

15835 под напора на страсти най-диви,

ще разкъсат дори хора живи.

В това тъкмо бе моята цел —

само тях аз на прицел бях взел.

Ако някой от гордост дотам

15840 във заблуда затъне, че сам

се подложи на удара мой

и умре, то кажете ми кой,

освен него, виновен би бил.

Нима някого аз бих убил,

15845 от стрелите ми щом се предпазва

и щом сам се разумен показва.

И когато е тежко ранен,

той ще бъде за миг изцерен,

но във случай че сам се откаже

15850 лицемерен да бъде. Та даже

ако някой ми упрек отправи,

и на честен дори да се прави,

нека знае, че тези, които

в Древността са живели, открито

15855 тъй са писали в не една книга.

Щом човек поразсъди, той стига

до това заключение лесно —

нека всеки признае го честно.

Толкоз по-зле за който решен е

15860 да спори по въпроса със мене.

Ако казал съм нещо, което

и от Църквата зле е прието,

друго нищо на мен не остава,

освен сам да призная тогава,

15865 че изцяло вината е моя.

        А сега да се върнем на боя.

Откровеност, смирена наглед,

пред Опасност се спря най-напред.

Тъй жестока последната беше,

15870 че в очите й зло се четеше.

И наистина доста опасно

тя въртеше наляво, надясно

здрава сопа и не един щит

на парчета би станал разбит.

15875 Ако някой не е защитен,

мигом би се видял повален,

щом от сопата бъде докоснат,

или мъртъв ще бъде той проснат,

щом не мине в отбрана умела.

15880 От Гората на Отказ бе взела

тази сопа — на нейната сила

коя грубост не би се крепила?

С много труд би била победена

Откровеност — тя беше снабдена

15885 с всичко нужно сега за борбата.

Тя се втурна, отвори вратата,

връхлетя на Опасност направо,

във ръката със копие здраво

от Гората на Ласките — знам,

15890 че ги има единствено там.

Те в Биерския лес[5] не растат.

От Молитва му беше върхът.

А пък щитът, набожно държан,

от Молби беше цял изтъкан

15895 и с Ръкуване беше обшит.

За да бъде приятен на вид,

Задължения-твърдо-поети

се преплитаха с Клетви, с Обети.

Лично Щедрост дарила й беше

15900 тоя щит и това си личеше:

само майсторска, веща ръка

би гравирала щита така.

Като имаше тази защита,

Откровеност веднага опита

15905 да нападне. Опасност обаче

не помръдна и всеки видя, че

не показа тя никакъв страх,

сякаш беше възкръснал сред тях

Реноар[6]. А пък нейният щит

15910 без съмнение би бил пробит,

но със свойта нечувана сила

тя от всеки се би защитила.

Откровеност не виждаше как

би могла да срази своя враг.

15915 Рано счупи си тя острието

и не стресна Опасност. Но ето

че последната също така

бе оръжие взела в ръка:

вдигна тя над глава боздугана

15920 и строшеното копие стана

на парчета. Преди да повтори,

заканително тя проговори:

„Ей сега ще ти черепа пръсна.

Как посягаш, развратнице мръсна,

15925 ти на мене — на дама почтена?“

И тъй както бе тя озлобена,

Откровеност заудря по щита.

А тя, милата, взе да се пита

къде в този момент да се дене.

15930 Скок направи назад. На колене

след това в миг уплашено падна,

а Опасност й сипеше, ядна,

хем обиди, хем бой. Аз не зная

би ли тя оживяла до края,

15935 ако дървен бе нейният щит.

Тук Опасност подзе с глас сърдит:

„В теб, мръснице, развратнице стара,

все пак имах доскоро аз вяра.

То не беше за мене похвално

15940 и излъга ме ти най-нахално —

със хвалебствия май ме подмами

и спечели със тях милостта ми

към развратника млад. И тогаз

му простих за целувката аз.

15945 Кой ли дявол тогаз ме застави,

кой ме тъй отстъпчива направи?

Ти белята си търсиш, щом тук

си дошла и ми правиш напук.

От смъртта ти не можеш избяга.“

15950 Откровеност помоли веднага

да не се тя на ярост отдава,

да не я от живота лишава.

Но Опасност поклати глава,

гневно всички светци призова

15955 и във тях се закле с думи груби

Откровеност след миг да погуби.

        Милост, пак от печал обладана,

срещу злата Опасност застана,

за да спре тази страшна разплата.

15960 Милост има за меч Добротата —

доста често тя с него надвива,

но и често във плач го облива.

Този меч би пробил и гранит,

стига силно да бъде забит —

15965 тъй добре бе върхът му кален.

Щитът беше направен, освен

от Утеха — от Плач-и-въздишки,

а по края обшит бе със Нишки-

от-тъга. Милост сълзи пророни,

15970 настървено Опасност подгони

и я силно заръга в ребрата.

А Опасност, във сълзи облята,

се отпусна, съвсем изтощена,

сякаш беше в река потопена,

15975 и във същия миг си представи,

че дошъл е часът да се дави.

И това беше първият път,

в който тъй зле се с нея държат.

Твърдостта й съвсем отмаля,

15980 за миг само се тя олюля

и понечи да бяга. Но Срам

се показа и с вик спря я там:

„Какво мислиш, Опасност, да правиш?

Ако боя сега изоставиш

15985 и оттук Добър Прием избяга,

ще е свършено с нас. Той веднага

ще откъсне таз роза, която

ние пазим най-зорко. Когато

я даде на негодника млад,

15990 знай, че бързо красивият цвят

ще изсъхне или ще изгние.

Ако силна вихрушка извие,

тя големи щети ще направи,

щом отворено някой остави —

15995 или силно цвета ще разклати,

или прах като дъжд ще изпрати.

С него розата тя ще покрие

и цветеца красив ще затрие.

Да би, Господи Боже, могло

16000 да не ни сполети това зло!

Дъждът прашен за малката роза

представлява голяма угроза.

Щом на нея тоз път се размине

и от силния дъжд не загине,

16005 може вятърът лош да я скърши

и с красивия цвят да се свърши —

всички нейни листа ще пострадат

и ще почнат навярно да падат,

а когато един лист раздран е

16010 (дано, Господи, туй да не стане!),

там откриват се пъпки зелени

и те биха били похитени

от крадци, за грабеж тук дошли.

А щом Ревност научи, нали

16015 ще ни срещне с омраза и нас

може тя да избие завчас.

Дявол влязъл е в тебе, изглежда.“

„Помощ!“ — викна Опасност с надежда

за подкрепа. При този й вик

16020 Срам пред Милост оказа се в миг

и й рече: „Ти с нас живя много

и заслужи възмездие строго.

Тук ти само си дириш белята —

ще те просна сега на земята.“

16025 Срам стоеше, на всичко решен,

със меч остър, добре закален —

с майсторлък беше той изкован

и със Страх-да-не-бъде-видян.

Той на щита с чудесна направа

16030 даде име Не-ща-лоша-слава

и Езици по края изписа.

При вида му се Милост стъписа

и от бой тя спаси се едва.

Наслаждение миг след това

16035 се показа — здрав, хубав левент,

който искаше в тоя момент

да започне решителен бой

срещу Срам. Сабя имаше той

от живот най-блажен и честит.

16040 Благоденствие беше му щит,

с много Радост обточен по края

(пък аз радост изобщо не зная).

Той опита се Срам да удари,

ала с този си удар не свари

16045 да го леко дори нарани,

даже болка не му причини.

Атакува го Срам на свой ред —

с удар силен, нанесен отпред,

счупи тежкия шлем на главата

16050 и в цял ръст го простря на земята.

Скрий Добре да не бе се явил,

и зъбите му той би избил.

Господ Бог беше тука довел

този селянин хитър и смел,

16055 този воин в ръката със щик —

тих, досущ като с рязан език:

и дори да го силно въртеше,

ни звънтеше той, нито кънтеше.

За щит ползваше място потайно

16060 (във подобен кът, както е знайно,

и кокошки не носят). На щита

по алея, изкусно прикрита,

се вървеше насам и натам.

Скрий Добре се нахвърли на Срам

16065 и така го в челото удари,

че едва не го пръсна. Не свари

да се Срам посвести този път

и на Скрий Добре чу се гласът:

„Слушай, Срам, Ревност няма от мен

16070 да научи това никой ден.

Честна дума пред Бога ти давам.

Със сто клетви те аз уверявам,

че си бих и ръката отрязал,

ако нещо невярно съм казал.

16075 Зъл Език е убит и остана

сега теб да затворим в зандана.“

Срам стоеше все тъй мълчалив.

А пък Страх, поначало страхлив,

щом видя своя мил братовчед,

16080 се изстъпи, от ярост обзет,

и на меча си сложи ръка.

Страх-от-показна-гордост — така

своя меч беше той назовал —

по-блестящ и от най-скъп метал.

16085 И Страх скочи, съвсем разгневен,

стрелна Скрий Добре с поглед, решен

да го смаже. В ръката със щит,

със Тегло и със Мъка обшит,

изработен от ужас пред Риска,

16090 във защита на Срам той поиска

да срази неприятеля свой

и тъй силно удари го той,

че направо ума му размъти.

И се чу как той няколко пъти

16095 вик за помощ към Дързост отправи.

И тя скочи — как тъй ще остави

да вилнее тук Страх. Нали той

би могъл да го смаже от бой.

А пък Дързост бе храбра, сърцата

16100 както в думите, тъй и в делата.

Сабя имаше тя, изкована

от възможно най-люта стомана —

Ненавиждам-смъртта се зовеше.

Щитът, който тя здраво държеше,

16105 с Риск-голям обкован бе отвред.

Дързост лудо се втурна напред

и поиска със удар в главата

мигом Страх да свали на земята.

Но той явно готов бе за бран —

16110 във фехтовка бе тъй обигран,

че когато към нея замахна,

Дързост падна по гръб и не ахна,

и дори не помръдна със щита.

Както беше по гръб, тя опита

16115 да помоли от него пощада.

Тогаз Сигурност взе да напада:

„Страх, що чувам?… Прави както щеш,

ала знай, че сега ще умреш.

От уплаха трепериш ти цял,

16120 както заек не би се тресял,

а сега си на вид куражлия.

Тази смелост у тебе дали я

дявол вдъхна, та ти този ден

срещу Дързост на бой си решен?

16125 Тя не знае до днес поражение,

а ти влизаш за пръв път в сражение.

Във борба не си бил посвещаван

и когато си бил застрашаван,

всеки път победен си оставал,

16130 срещу никой не си се сражавал

и назад си отстъпвал веднага.

Нали някога с Как[7] ти избяга,

щом видя, че с голям боздуган

идва Херкулес… Ти бе припрян

16135 да завържеш крила на краката

на Как, който живя в пещерата

и в голяма беда бе изпаднал.

Как воловете беше откраднал

на всесилния древен герой

16140 и от другите скрил бе ги той —

за опашките теглил ги беше

заднишком и следа не личеше.

Ала там вместо силата своя

ти показа, че слаб си във боя.

16145 По-добре се предай в този час

или бягай далече от нас.

Срещу Дързост щом меча въртиш,

със живота си ти ще платиш.“

А на Сигурност мечът извит

16150 от Спокойствие беше. За щит

тя Мира предпочиташе само —

вяра имаше във годността му

(при това бе със Сговор обточен).

Тя нанесе на Страх удар точен,

16155 ала той бе готов за отбрана —

с вдигнат щит срещу нея застана

и дваж по-настървен може би,

от ръката й меча изби

и удари я тъй на свой ред,

16160 че безсилна тя литна напред

и без малко не падна убита.

След това тя изпусна и щита

и тъй гуша за гуша със Страх

те се хванаха. Всички след тях,

16165 побеснели, започнаха страшен

и безмилостен бой ръкопашен.

Тази схватка бе много гореща —

бран такава се често не среща.

Те насам и натам се въртяха,

16170 в суматохата лудо ревяха

и си сипеха удари силни —

и от град, и от сняг по-обилни.

Аз не можех да кажа тогава

точно кой със кого се сражава —

16175 такъв бой бе невиждан за мен.

За да бъда съвсем откровен,

ще призная пред вас, че войската

на Амур не спечели борбата.

Той самият изплаши се даже

16180 да не би врагът всички да смаже.

Двама свои най-близки познати —

Откровеност и Поглед Мил — прати

да извикат Венера веднага.

После сключи той, без да отлага,

16185 мир за десет-дванадесет дни

между двете враждебни страни.

Дълго този мир би продължавал,

ако беше Амур настоявал,

но бе явно, че все някой ден

16190 щеше пак да е той нарушен.

Ако бе над врага надделял,

бог Амур не би мир пожелал.

Щом едната враждебна страна

би могла да започне война,

16195 за онези заклети пазачи

това можеше само да значи,

че на мир да се те съгласят

не е редно било този път.

Да бе в боя участие взела

16200 и Венера, не би тя приела

този мир… Ала идва и време

човек дъх да си малко поеме —

от борбата със страшния враг

кратък отдих е нужен все пак.

16205 Едва после в решителен бой

по-успешно участвал би той.

        Откровеност и Поглед Мил вече

бяха стигнали доста далече —

досами планината Цитера[8],

16210 дето щяха да търсят Венера.

Недалеч от една равнина

споменатата тук планина

тъй високо върха си издига,

че дори арбалетът не стига

16215 чак догоре. И именно там

се намираше главният храм

на Венера. Но мога ли аз

да опиша подробно пред вас

всичко в него? Навярно накрая

16220 със това ще ви аз доскучая.

Затова и въздържам се днес.

        Там им беше оказана чест,

но Венера бе слязла по ската

със Адонис[9] на лов из гората.

16225 Той бе нейният нежен любим —

с друг по хубост не беше сравним,

дете още, но мил и чаровен,

жизнерадостен, весел, гальовен,

твърде много в лова пристрастен.

16230 И те двамата, с вид уморен,

под висока топола клоната

в този късен следобед в тревата

си отдъхваха вече на хладно.

Запъхтените кучета жадно

16235 се напиха с вода край върбите.

Изоставили бяха ловците

двата лъка и двата колчана

на зелената тучна поляна

и заслушани в птичите песни,

16240 на Амур на игрите чудесни

се отдаваха волно, без смут.

И държейки мъжа в своя скут,

тя не спря да го нежно целува

с наставления как да ловува:

16245 „Мили, в случай че ти си на лов,

гледай вечно да бъдеш готов,

щом животно съгледаш, веднага

да се спуснеш, че то ще избяга,

ако бързо не го проследиш,

16250 и не ще го тогаз уловиш.

А когато се то защищава,

според мене не си заслужава

ти ловджийския рог да надуваш —

по-добре би било да мируваш.

16255 Срещу дръзките с дързост не бива

да се действа. Щом те съпротива

ти оказват без никакъв страх,

дръж се по-надалече от тях!

Ако те са безстрашни, тогава

16260 дързостта ти рискована става.

На друг лов — за елени рогати,

за сърни и за разни пернати —

на такъв лов се само отдавай

и на него се ти наслаждавай.

16265 А животно, което се брани

(вълци, лъвове, мечки, глигани),

не нападай, че то на парчета

ще разкъса ловджийските псета.

А от хищници страшни и зли

16270 огорчения биха могли

да изпитат на свой ред ловците —

да си зло навлекат те самите.

Пренебрегнеш ли моя съвет,

знай, че всеки път аз занапред

16275 силен страх ще изпитвам в душата,

щом отидеш на лов из гората.“

Със такива слова на уста

своя мил умоляваше тя,

от тревога голяма обзета,

16280 да й следва най-строго съвета,

без значение в кой лес ловува.

Но Адонис не щеше да чува

за какво му Венера говори.

За момент само той се престори,

16285 за да бъде оставен на мира,

че я слуша, че ценни намира

тези нейни съвети… Не щеше

да признае как туй му тежеше.

Ала нейните думи, за жалост,

16290 си отидоха просто нахалост.

(Нека казва каквото си ще,

докато са тук заедно те —

няма с него на лов да е тя!)

Тъкмо туй му докара смъртта:

16295 на Венера той вяра не хвана,

а и тя надалече остана,

та не смогна любимия мъж

да спаси. Със сълзи като дъжд

дълго плака за него горката.

16300 Той бе гонил глиган във гората,

но, уви, в този лов не успял —

звярът ядно глава завъртял

и зъби в слабините му впил:

чак дотолкова яростен бил,

16305 че със зурла строшил му ребрата

и го тръшнал без дъх на земята.

Благородни мъже, запомнете

този пример от мен и бъдете

благосклонни докрай към жените,

16310 че сами ще се после вините,

щом не сте спрямо тях доверчиви.

Всички техни слова са правдиви.

Ако чуете: „Ваша съм аз!“ —

вяра имайте вие тогаз

16315 както в Бога, така и в жената.

И Разумност да дойде в ръката

със разпятие, тя и тогава

капка вяра не ще заслужава.

По-послушен Адонис да беше,

16320 вероятно на този свят щеше

да достигне до старост дори.

        Тъй, след свойте любовни игри,

се прибраха ловците в Цитера.

Щом видяха, че идва Венера,

16325 непоели си дъх, отдалече

Откровеност и Поглед Мил вече

най-подробно излагаха как

бой са водили с лютия враг.

Но Венера ги спря с яд в душата:

16330 „Ревност явно си дири белята,

щом с Амур във момента воюва.

И петак вече няма да струва

ни главнята ми, нито лъкът,

ако в огън онез не горят:

16335 или кулата аз ще отворя,

или всичко на пепел ще сторя!“

        И на своите хора веднага

заповяда да идат за впряга —

пеш в калта да върви тя не щеше.

16340 При това колесницата беше

цяла в перли и златни звездици,

с колела с ярко блеснали спици.

Не от конски впряг теглена беше,

а от шест гълъбици — личеше,

16345 че по-хубави нямаше там.

        Щом готова бе, цялата в плам,

възкачи се Венера, решила

срещу Девственост с ум и със сила

да воюва… С крила заплющяха

16350 всички птици, в миг полетяха

и раздирайки с устрем простора,

те дойдоха при своите хора.

Като слезе Венера, с достойнство

я посрещна там цялото войнство.

16355 Между всичките пръв бе синът й.

Той не бе издържал този път и

нарушил беше общия мир.

Всички водеха битка безспир —

във атака или във защита.

16360 В своя пристъп Амур се опита

да използва машините бойни

срещу замъка. Смелите войни

там изстреляха тежки молби

със надежда, че днес може би

16365 те ще вражия стан разрушат.

Ала стражите, без да щадят

ум и сили, със плет укрепиха

своя замък. Те пръчки побиха

и със Отказ ги вплетоха здраво.

16370 (А тях бяха донесли направо

на Опасност от гъстия плет,

за да влязат във бой на свой ред.)

Нападателят прати стрели,

хем снабдени със остри бодли,

16375 хем белязани с куп обещания

за услуги или подаяния,

дано нещо постигне в замяна.

Беше всяка стрела обкована

с думи дадени, с клетви, с обети.

16380 А пък стражите бяха заети

да използват във битките жежки

свойте щитове не много тежки.

Вероятно те бяха ги взели

от леса, в който бяха изплели

16385 на Опасност защитния плет.

И стрелите валяха безчет,

но се удряха без резултат.

        В тази тежка, решителна рат

бог Амур продължи да се вайка

16390 и поиска от своята майка

да окаже в борбата подкрепа.

Тя отвърна: „Дано смърт нелепа

незабавно прекъсне ми дните,

ако аз разреша на жените

16395 цял живот да са девствени. Знам,

че от Ревност ще срещна аз там

съпротива. Но, сине мой скъпи,

закълни се, че тъй ще постъпи

всеки мъж и че в същия път

16400 от днес всички мъже ще вървят!“

        „Туй, госпожо, е в моята власт.

Тъй от днес ще постъпвам и аз —

никой мъж не ще бъде щаден

и не ще е достоен за мен,

16405 щом не люби. Какъв тъжен дял

си отрежда човекът, живял,

пренебрегвайки всяка наслада

на Амур. На такива се пада

да живеят безспир във тревога.

16410 Аз ги мразя безкрайно и мога

всички тях до един да избия.

Свойта злоба не ще и да крия,

а, напротив, злина след злина

ще им правя. На всяка цена

16415 сам на всичките бих отмъстил

и не бих свойте сили пестил

гордостта им напълно да смажа

или всички със съд да накажа.

Знай, че тези чеда на Адам

16420 заслужават презрение, срам,

щом допускат такъв тежък грях.

Да се пукнат сърцата им в тях,

щом отхвърлят насладите мои.

Ако мен ме наложат със бой и

16425 ако с чук строшат мойто чело,

ще го смятам за по-малко зло.

Не съм смъртен, но тази обида

би и мен принудила да ида

разгневен и измъчен във гроба,

16430 ако смъртна бе мойта особа.

Щом изчезнат игрите ми, аз

всичко ценно изгубвам тогаз.

С тези дрехи ли тук ще остана,

с тази шапка, с лъка и колчана?

16435 Ако мойте игри изоставят,

те, мъжете, във скръб ще удавят

свойте клети сърца и душата

ще е вечно във плен на тъгата.

Нима нещо по-хубаво има

16440 от прегръдка с жената любима?“

        Щом се върнаха пак при войската,

те положиха там клетва свята.

Както днес се над мощи кълнат,

тъй Амур и Венера тоз път

16445 над лъка и стрелите решиха

да застанат. Над друго не биха

се заклели, че би било грях.

Всички в стана повярваха в тях,

както в Бог вярват хората днес.

16450 А Амур и Венера със чест

заявиха пред тях в един глас:

„Няма по-добри мощи за нас.

Тази клетва престъпим ли, нека

на нас никой не вярва довека!“

[1] Ст. 15440. Става дума за Безделна. ↑

[2] Ст. 15483. Напомня се вероятно за първата грешка на Добър Прием, който разрешава на Влюбения да целуне розата. ↑

[3] Ст. 15747. Позоваване на „Заговорът на Катилина“, 3, от римския историк Гай Салустий Крисп (86–35 пр.Хр.). ↑

[4] Ст. 15805. Вж. Хораций, „Поетическо изкуство“, 333–334. ↑

[5] Ст. 15891. Така се е наричала гората край Фонтенбло. ↑

[6] Ст. 15909. Реноар с кривака — герой от средновековните рицарски поеми, който бил много силен, но не можел да си служи с друго оръжие освен с кривак. ↑

[7] Ст. 16132. Как — син на Вулкан, огнедишащ разбойник великан, живял в пещера на Авентинския хълм в Рим; откраднал от Херкулес кравите на великана Герион, затова убит от героя. Вж. Вергилий, «Енеида», VIII, 193–267. ↑

[8] Ст. 16209. Според Андре Ланли, автор на бележките към „Роман за Розата“ (изд. „Шампион“, Париж, 1976), Жан дьо Мьон, изглежда, смесва остров Цитера, където живяла Венера, с планината Цитерон (грц. Китерон) в Гърция. ↑

[9] Ст. 16224. Адонис — божество на вегетацията, на отмиращата и възраждащата се природа, митически ловец, син на кипърския цар Кинирас и на дъщеря му Мира; за изключителната си красота обикнат от Венера, затова разкъсан от глиган, който Марс насъскал срещу него. Авторът следва Овидий, „Метаморфози“, X, 529–559, 705–716. ↑

Ст. 16455-18314: Природа в своята ковачница. Борба срещу Смъртта. Изкуство и Природа. Алхимията. Неизразимото величие на света. Единствената мъка на Природа. На изповед при своя свещеник Гений. Гений отправя предупреждение към приказливите мъже. Небето, планетите, Луната, Слънцето. Влияние на небесните тела върху земните обитатели. Божият промисъл и свободната воля. Примери за човешка далновидност и находчивост. Хората и животните.

16455         Щом си клетвата всеки изрече

и от другите чута бе вече,

аз самата Природа видях

как премина наблизо до тях

и във свойта ковачница как

16460 бързо влезе. Презряла Смъртта,

Природа се грижи съществата

тук да пребъдат; и днес на земята

индивидите тя изковава

и чрез тях ни рода продължава.

16465 Смъртта вредом грози всички нас,

ала тя над рода няма власт,

че навсякъде, дето отива,

от добрата Природа грижлива

е преследвана. Смърт с боздугана

16470 удря своята жертва желана

и най-често избира такава,

дето лесно на тлен се поддава.

(Знам добре — в света съществуват

хора, дето се уж не страхуват

16475 от Смъртта, но безспир те линеят

и не ще дълго време живеят,

ще ги червеи скоро ядат…

После идва на други редът.)

Ала страшната Смърт не успява

16480 с един само замах да сразява

всичко живо — един сваля тук,

ала нейде спасява се друг.

Ако днес тя убие бащата,

ще останат синът, дъщерята,

16485 после всеки ще иска веднага

от Смъртта надалече да бяга.

Да отидат където си щат,

ред ще дойде и те да умрат.

Не помагат молитви, лечение —

16490 от Смъртта просто няма спасение.

След това ще се внуци родят

и дорде ги краката държат,

ще се радват и те на живота,

ще ядат и ще пият с охота,

16495 ще играе един на хорото,

друг ще дири наслада в леглото,

към училище трети ще тича,

ще се в сделки търговски увлича;

кой във църквата, кой в манастира

16500 смисъл в този живот ще намира,

упражнявайки свой занаят.

За да бяга от Смърт в този свят,

някой стъпва на златното стреме,

та на кон бързо път да поеме;

16505 друг без страх поверява си дните

на безкрайната шир по вълните

и със кораб кръстосва морето,

наблюдавайки горе небето;

трети уж се на скромност обрича,

16510 маска някаква той си навлича

и се мъчи чрез външния вид

да остане кроежът му скрит.

Все така ум и сили напрягат

всички тия, които днес бягат

16515 от Смъртта. А тя с черно лице

ги преследва, протяга ръце

да ги сграбчи. Ловът е жесток —

няма никакъв ред, нито срок,

непрекъснато Смърт нас следи ни,

16520 без значение колко години —

десет, трийсет, шейсет и сто даже, —

и убива когото тя каже.

Щом измъкнат се някои хора

от Смъртта, без да сеща умора,

16525 тя с косата си пак ще ги погне,

та и доктор не ще им помогне.

Колко доктори тя измори!…

Между тях са били най-добри

Хипократ, Авицена, Разес,

16530 Константин, Гален. Но до днес

кой ли доктор от Смърт са спасили?

Щом за бягане нямаш ти сили,

ще останеш съвсем без защита.

Смъртта нивга не знае насита:

16535 и земя, и море преобръща,

всяка жива твар хищно поглъща

и във черната пръст я заравя.

Но тя с жертвите свои се справя

постепенно. Смъртта няма как

16540 да изтреби един род до крак.

И спасение сам индивидът

търси в бягство. И всички да идат

във задгробното царство освен

един само, родът е спасен

16545 и във бъдното той продължава,

така както със феникса става.

        Той живее, доколкото зная,

до петстотин години. Накрая

с благовонни растения сам

16550 си наклажда той огън голям

и се телом на него предава,

но със същата форма остава

в пепелта и тъй както преди

феникс друг ще се тука роди

16555 или може би същият пак

ще възкръсне. Та иначе как

ще му бъде родът продължен?

Такъв ред е в света въдворен,

че Смъртта един феникс поглъща,

16560 а във нов пепелта се превръща.

И хиляда дори да умрат,

във един е заложен родът.

Чрез Природа въпросният вид

се повтаря в един индивид.

16565 Ако този строг ред не цареше,

как тогава Природата щеше

да поддържа рода на земята?

Тъй под светлия лик на луната

по природен закон всяка твар

16570 притежава непреходен дар —

и един индивид да остава,

да се целият род възсъздава.

А Смъртта над рода е безвластна.

        Но Природа добра, съпричастна,

16575 щом съгледа, че Смърт завистлива

със Развала за плячка отива

и подлага света на разруха,

тя със своя мях почва да духа,

непрестанно да удря със чук

16580 и така подновява тя тук

чрез поредното ново рождение

безподобното свое творение.

А и без своя дълг да забравя,

отпечатъци често оставя —

16585 верни копия, точно заснети

върху множество ценни монети.

И използват се те за модел

от Изкуство. То има за цел

да представя различни мотиви,

16590 но не са те съвсем сполучливи.

Всеки ден на колене то пада

пред Природа и сякаш пощада

моли пак като сетен глупак,

неразбрало добре точно как

16595 се изкусно светът пресъздава.

И понеже не му се удава,

иска в тайните чак да прозре

и я пита как с труд най-добре

да представи то всички създания

16600 с помощта на различни чертания.

Най-внимателно в нея се вглежда

как умело тя всичко подрежда

и макар че добре подражава,

все пак липсва му дар да създава

16605 живи твари, дори някой път

да изглежда естествен видът.

И тъй както на него приляга,

то усилия много полага

да твори същества най-различни,

16610 на природните твари прилични.

Изковава, гравира, рисува

група рицари, както воюват,

със коне най-красиви снабдени

и с оръжия сини, зелени

16615 или в друг цвят — жълт, чер или бял —

кой каквито си би пожелал.

Прави също тъй птички в горите,

риби, плуващи кротко в реките,

зверове във усойни дъбрави

16620 и просторни зелени морави,

в ранна пролет момци и девойки

на разходка в гората по двойки

и цветя между млади тревички,

и домашни животни и птички,

16625 игри всякакви — танци, балети,

дами хубави — стройни, напети,

с нови рокли добре пременени,

от метал и дърво нагласени

на големи платна по стените —

16630 там, където държат ги момците.

Тъй добре са представени всички,

но Изкуство с бои и с чертички

ги създава — без да се грижи

да им вдъхва живот, да ги движи.

16635 Нека то интерес проявява

как един алхимик оцветява

със умение всички метали.

И дори да умре, то едва ли

на вида някак би повлияло,

16640 щом не му се е още удало

веществото само да получи.

Цял живот да се труди и учи,

все така ще си то изостава,

със Природата щом се сравнява.

16645 Ако много държи да успее,

ще е нужно добре да владее —

щом сдобие се със еликсира —

таз наука, която фиксира

в каква точно пропорция може

16650 елементите то да заложи,

за да стигне до нужната форма

според строго научната норма,

чрез която човек ще успява

веществата и сам да познава.

16655 Нали всички са чували тука

за алхимия. Тя е наука

много важна — изкуство това е.

Чудеса може, който я знае.

Ако ти се покажеш прилежен

16660 и въздействаш по начин надлежен,

без да гледаш в кой ред веществата

свое място заемат в телата,

ще наложиш промени в състава

и телата престават тогава

16665 да съдържат онези първични

елементи и стават различни.

Та нали е на всички известно

как добрият стъклар много лесно

взема папрат и прави стъкло

16670 чрез пречистване. Би ли могло

да ми някой твърди, че това

са еднакви за нас вещества?

        При небесния гръм нещо пада

и открива човек с изненада,

16675 че парчета от камък това са.

Нима облакът тях ги възнася

към небето? Това би разбрал

този, който добре е узнал

коя точно причина ще кара

16680 при валеж част от водната пара

като камък при нас на земята

да пристига. Така веществата

свойта форма и същност менят

по изкуствен или по свой път.

16685 И с металите също тъй става,

процедурата щом се познава.

Ако пипне ги веща ръка,

по състав стават близки. Така

те представят едно вещество,

16690 без значение точно какво

е Природа направила с тях.

От научните книги узнах,

че по начини разни в недрата

се зараждат сами веществата.

16695 Сяра има във тях и живак,

а щом знае човек точно как

и какви „духове“ веществото

би приело само, така щото

да не се те оттам отделят,

16700 лесно би се получил цветът.

А над сярата трябва да бдим

да не би да я възпламеним.

Във зависимост от чистотата,

както и от цвета на боята —

16705 дали той е червен или бял —

е възможно от всеки метал

да се нещо различно добие,

щом добре обработим го ние.

Вещина се изисква, когато

16710 от среброто добива се злато

със бои и с известни добавки

доста евтини. Други съставки

щом към чистото злато прибавим,

я рубин, я смарагд ще направим.

16715 Щом човек посвети свойто време

вещо примеса чужд да отнеме

от друг, срещащ се често метал,

и прибави към него прах бял,

той сребро ще получи със цвят

16720 най-естествен. Такъв резултат

се оказва съвсем невъзможен,

щом е метод погрешен заложен.

А до висше природно творение

не се стига ни с труд, ни с умение.

16725         Тук Природа се малко отпусна…

И макар да бе доста изкусна

в това тъй предпочитано дело,

сведе тя разтревожено чело

и потъна в такава печал,

16730 че за миг причинила би жал

и у всяко сърце милостиво,

щом я види как плаче горчиво.

На сърцето й мъка тежеше,

непрекъснато тя се косеше

16735 за една своя грешка и даже

бе готова на Господ да каже,

че Го моли дано да склони

от дълга си пред бъдните дни

да се види съвсем облекчена,

16740 да не бъде все тъй натъжена.

        Нарисувал я бих на портрет,

но способен не съм. Отнапред

знам, че дарба на нас ни не стига

да извършим това ни на книга,

16745 ни със глас. Даже днеска, когато

мисля аз за Евклид, Алгус, Платон —

умове тъй високо ценени, —

бих твърдял, че и техният гений

дори бил е все пак неспособен

16750 да извърши тогаз акт подобен.

Птолемей, Аристотел едва ли

нещо по-добро биха създали.

Пигмалион също тъй не можал

да достигне до тоз идеал.

16755 Парасий[1], Апелес[2], пак в Древността,

на този модел и те прелестта

да покажат не биха успели,

цял век даже да бяха живели.

Ни Мирон, ни дори Поликлет[3]

16760 не са имали този късмет.

Пък и Зевксис[4], тъй както се знае,

не е имал талант да извае

красотата й чудно голяма.

За да бъде представена в храма,

16765 както бил е редът. За модел

пет красиви девици той взел —

най-чаровните тук, на земята.

Поред той им се вглеждал в телата

и щом видел в едно недостатък,

16770 своя поглед премествал нататък

върху още по-хубаво тяло.

Цицерон тез детайли изцяло

във „Реторика“ тъй е описал[5]

с яснотата на своята мисъл.

16775 Зевксис всъщност се много старал,

но Природа и той не успял

да представи в оназ красота,

със която известна е тя.

Пък и не само Зевксис… Дори

16780 почти всички артисти добри,

красотата й вещо разбрали,

в никой случай не биха създали

подобаващ на нея портрет.

Сили те ще хабят на свой ред,

16785 без да стигнат до нещо голямо.

То за Бога посилно е само.

Ако Той дар такъв бе ми дал,

аз със радост се бих постарал

да създам една вярна представа.

16790 Ала нямах способност такава.

Тази мисъл можа да отнеме

от мен толкова сили и време.

Като някой глупак упорит

аз бях все така дързък на вид

16795 пред това първостепенно дело.

Отде сила сърцето би взело

и дали би все пак издържало,

докато да обхвана изцяло

с мисълта си оназ красота,

16800 докато да отворя уста,

за да кажа на глас това име?

Съзерцавах, но туй измори ме,

пък и колкото по̀ размишлявах,

толкоз по-малко аз я познавах.

16805 Бог, когато я бил сътворил,

твърде щедро я бил надарил

с един извор, от който не спира

ден и нощ красота да извира.

Дали би ми се с право удало

16810 да опиша аз нейното тяло

със красиви слова във романа?

Тя за мен по-пленителна стана

от цветята през май разцъфтели,

от върхарите в скреж побелели

16815 и от розата. Аз заслужавам

наказание, щом я сравнявам

с друго нещо. Природа си има

красота за човека незрима.

        Щом им клетвата[6] чу, тя усети

16820 как постихнаха тия проклети

и томителни болки в душата.

Но все още бе тъжна горката

и се вайкаше: „Колко злочест

ми е станал животът! И днес

16825 едно мое погрешно деяние

предизвиква у мен разкаяние.

Сторих грях. Безразсъдство показах,

ала късно го аз забелязах.

Лудост моя разсъдък размъти.

16830 Ах, злочеста съм хиляди пъти!

Колко труд се на вятър прахоса,

ум и разум забравих какво са!

На приятели уж служех аз,

за да чуя признателен глас,

16835 а пък всъщност врага подкрепих —

нему своя труд аз посветих.

Добрината ми — тоз дар свещен —

се обръща сега срещу мен.“

        Тя реши при свещеника свой

16840 да отиде. А в този час той

вече служеше меса, която

беше също такава, каквато

и по-рано бе служил пред нас.

Нова меса, но с по-висок глас

16845 пред самата богиня Природа

той захвана и тъй пред народа

с убедителен тон изреди

всичко тленно. А сам той преди

доста време във книга описа

16850 по природа нещата какви са.

        „Гений — рече тя, — скъпи ми отче,

ти, хранител на всяко отроче,

господар на нещата, с които

открай време работиш наскрито,

16855 за да може човек да зачене.

За грях тежък, допуснат от мене,

съвестта ме гризе и желая

аз пред теб да се днеска покая.

Луда бях и сега си признавам,

16860 но и днес луда пак си оставам.“

        „Но, царице на тази вселена,

всяка твар е на теб подчинена.

Ако в този час много желаеш

пред мен радост и скръб да признаеш

16865 или нещо гризе те така, че

безутешно сърцето ти плаче,

изповядай греха си свободно

и аз, както на теб е угодно,

ще постъпя. И твоята тайна

16870 не ще бъде за никого знайна.

Спри да плачеш. От Бог и от мен

твоят грях днес ще бъде простен.“

        „Драги Гений, нима ти е чудно,

че тъй плача!“ — „Госпожо, аз трудно

16875 бих приел твойта изповед днес.

Защо имаш такъв вид злочест?

Най-спокойно на мене кажи

какво в този момент ти тежи.

Може би те гнети грях голям,

16880 а от дълги години аз знам,

че човек с благородно сърце

без причина не кърши ръце.

Луд е, който духа ти смущава.

А че често на скръб се отдава

16885 днес жената, това е известно.

Сам Вергилий говори[7] как лесно

променя се тя и бивал е прав,

да представя тъй нейния нрав.

При това раздразнителна тя е.

16890 Соломон пък твърди[8], че не знае

нещо с по-злобен вид от змията

и по-сприхава твар от жената.

Безподобна злост в нея се крие —

не ще можем навярно и ние

16895 да представим със стих и със рима

колко долен характер тя има.

И Тит Ливий добре я познава

и във своята книга[9] признава,

че на нея й действат хвалбите

16900 по-успешно дори от молбите —

тъй че тя от наивност голяма

става жертва сама на измама

и дори се показва съвсем

отстъпчива. У други четем,

16905 че основният неин порок

е сластта. Чуй и друг мой урок:

пред жена си щом тайна признава,

мъжът тежък хомот си надява.

А когато не е даден мъж

16910 ни пиян, нито луд, ни веднъж

на жена си да казва не бива

туй, което от другите скрива.

Инак то ще се чуе веднага.

По-добре от дома си да бяга,

16915 свойте тайни добре да опазва,

даже тя да се свястна показва.

Да не се хваща той с нищо тайно,

за което жена му случайно

би узнала! За всеки е ясно,

16920 че дори да е много опасно,

цял живот тя не би си мълчала.

А и клетва дори да е дала,

на това нека той не разчита:

някой ден, без човек да я пита,

16925 ще го каже. Каквото да сториш,

ти устата не ще й затвориш.

Тя от мъка умряла би даже,

ако другиму тайна не каже.

А щом дръзне, макар един път

16930 да я бие в яда си мъжът,

преди още да вдигне ръка,

тя ще почне да вика така,

че не би могло нищичко скрито

да остане. Мъжете, които

16935 имат винаги вяра в жените,

ги изгубват — с това те самите

си завързват ръцете, краката

и си слагат главата в торбата.

А мъжът щом опита се само

16940 да се кара, тогава жена му

се показва дотолкова зла,

че на клада дори би могла

да го прати или на въжето.

Ако сторил е зло, за което

16945 по закона той смърт заслужава,

бял свят няма да види тогава.

Щом един глупав мъж във кревата,

легне вечер да спи със жената,

той не мигва дори през нощта

16950 и безспир го гризе съвестта

от това, че е нещо сгрешил,

че е просто неволно решил

някой ден да краде, да убива

(за което на смърт се отива);

16955 той пухти и се често обръща,

а жената го нежно прегръща,

до гръдта си го силно притиска

и с целувки признание иска

да изкопчи: «Съпруже, що има?

16960 Да не би тегоба нетърпима

да те мъчи, та тъй се въртиш

и тъй тежко въздишаш, сумтиш?

Ето ние сами сме си тук,

няма в нашия дом никой друг.

16965 И наоколо в близост до нас

няма жива душа в този час.

Щом са всички далече, от тях

няма що да изпитваме страх.

Нека обич сближи ни сърцата.

16970 Помня аз, че затворих вратата,

тъй висок е таванът с гредите,

метър цял са дебели стените

и прозорците в нашата стая

тъй далече от нас са, че в тая

16975 къща място по-сигурно няма.

И понеже лежим само двама,

свойте тайни ми ти повери.

Ни човек, нито вятър дори

би проникнал във нашия дом.

16980 Няма друг да ни чуе. А щом

сме от целия свят настрана,

вяра имай във свойта жена.

Ако ти ме обичаш, нали

ще ми кажеш какво те боли?»

16985 «Не, госпожо, кълна се във Бога,

че във никакъв случай не мога

да ти кажа какво ме гнети.»

«Но защо подозираш ме ти,

мили мой? Нима някоя друга

16990 би била по-почтена съпруга?

Съюз брачен обвърза ни нас

и Христос още в първия час

във една плът събра ни телата.

Щом плътта стана обща, сърцата

16995 във едно и те също се сляха

и във същия такт затуптяха

тука вляво. И твойто е мое,

а и моето всъщност е твое.

Оттогава насетне каквото

17000 в даден миг притежава едното,

и за другото става то нужно,

щом в една гръд туптят те задружно.

Аз те моля да бъдеш към мен

по-сърдечен и по-откровен.

17005 Кажи що ти тежи на сърцето,

инак аз ще тъгувам, дордето

не узная. Ти мен заблуждаваш,

щом си тайната сам не признаваш.

Виждам колко любов в тебе има.

17010 И ти уж ме наричаш любима?

Да не би да ме смяташ за луда,

че да вярвам на тази заблуда?

Щом мълчиш, ти засягаш честта ми.

На мъжа, който днеска ме мами,

17015 безрезервно се аз доверих

още щом си сърцето дарих,

и му казах нещата, които

във душата си пазех на скрито.

Зарад теб изоставих баща,

17020 майка, вуйчо и брат, и сестра,

и роднини, и близки познати.

Защо с мене държиш се така ти?

Ние зле сме се май спазарили,

щом сега ти страниш от мен, мили.

17025 Аз те любя, кълна се във Бога,

а пък ти си представяш, че мога

твойта тайна на друг да издам,

без да сетя ни свян, нито срам.

Това никога няма да стане!…

17030 Но кажи ми ти, кой друг призван е

за теб зорко да бди вместо мен?

Ако ти си що-годе почтен,

ще признаеш, че аз дух и тяло

съм на тебе отдала изцяло.

17035 Та какъв по-прекрасен залог?

Да не искаш ти по-скъп оброк?

Щом от мен тайна някаква пазиш,

значи лоша съм аз и ме мразиш.

Аз прехвърлям сега във ума си

17040 всички други жени. Те в дома си

са стопанки съвсем пълновластни

и си имат съпрузи, съгласни

да им всичко сами доверяват,

без от тях да се те опасяват.

17045 А когато си легнат в леглото,

често с тях се съветват, защото

те пред друг изповедник едва ли

биха своите тайни признали.

Досега многократно жените

17050 са споделяли с мен те самите

с какви тайни до днес са живели

и какво те са чули, видели.

Тъй се всяка жена утешава.

        Но коя ще се с мене сравнява?

17055 Аз не съм нито много бъбрива,

нито пък съм клюкарка свадлива.

Аз съм твоя почтена съпруга —

като мене жена няма друга.

Нека Бог да ми съди душата!…

17060 Не се носи за мене мълвата,

че съм хваната аз в изневяра.

А изменница мен ще изкара

само който е луд и без чест.

Та не го ли доказах до днес!

17065 Бях ти вярна. А ти спрямо мен

нима някога бил си почтен?

Свойта честност ти сам как я схващаш,

с недоверие щом се отплащаш?

Ти на зло ми обрече душата

17070 в деня, в който ми сложи халката

и във вярност закле ми се, скъпи.

Защо с мен така дръзко постъпи?

Щом ми нямаш доверие, как

съгласи се тогава на брак?

17075 Бъди искрен поне този път.

Пък аз, както ме учи дългът,

пред свети Петър клетва ти давам

и пред Бога дори обещавам,

че щом своята тайна голяма

17080 повериш ми, до гроб ще съм няма.

Как допуснала бих лудостта

някой ден да отворя уста

една дума да кажа? Злосторно

би било спрямо теб! И позорно

17085 за рода ми ще бъде! А знам,

че и аз ще потъна от срам.

С основание често твърдят,

че комуто е рязан носът,

ще му бъде до гроб отредено

17090 да е все със лице загрозено.

Аз те моля, кажи ми, за Бога,

защо в този момент да не мога

да узная защо тъй униваш?

С недоверие ти ме убиваш.»

17095 Тя обсипва мъжа със милувки,

със престорено нежни целувки

и след тия си думи горчиви

се разплаква със сълзи лъжливи.

И най-сетне съпругът й клет

17100 свойте болки разказва поред

със съвсем откровени слова,

но беля си навлича с това.

Ала дума назад се не връща.

Към жената мъжът се обръща

17105 и смирено, със влажни очи

той я моли все пак да мълчи.

Тя от своя страна обещава,

че не ще се на друг доверява.

Аз се питам сега на какво ли

17110 е разчитал мъжът да я моли

да мълчи, щом не се е сдържал

и пред нея е всичко признал.

Щом признае се той победен

и реши се все пак някой ден

17115 срещу свойта жена да ръмжи,

има как да го тя задължи

да си сдържа езика в устата.

Докато не избухне кавгата,

ей тъй няколко дни може би

17120 не ще тайната тя разтръби.

Би ли тя дотогава търпяла

и дали все пак би издържала

да не каже дословно на друг

туй, що знае от своя съпруг?

17125 Този, който зачита мъжете,

нека винаги — зиме и лете —

да повтаря наляво, надясно

мойта проповед просто и ясно.

Тя за тях ще е пример добър и

17130 ще ги пази от тези кахъри.

С това той май не ще се хареса

на жените, във случай че те са

по-изискани уж, но\иглата

не стои вечно скрита в торбата.

17135 Щом на себе си вие държите,

мъже, стойте нащрек пред жените.

Не споделяйте с тях туй, което

съкровено таите в сърцето.

Чеда мои, повтарям ви пак,

17140 от такива създания с бяг,

само с бяг един мъж се спасява.

Нищо друго не му и остава.

Да припомня пак искал бих аз

туй, което е писал за вас

17145 сам Вергилий[10]. Добре го помнете:

«Знайте, момчета, като берете

през май свежи цветенца в гората,

че коварна змия във тревата

вас ви дебне и тя е готова

17150 да ви клъцне със свойта отрова.

Вие свежи цветенца търсете,

момчета, но, казвам ви, бдете,

че на топка в тревата зелена

се е свила змията студена —

17155 тази хитра усойница зла —

и тя всеки момент би могла,

щом наблизо преминете, в миг

да ви клъцне със своя език.

Всеки трябва добре да се пази,

17160 че когато ухапе го тази

пепелянка, го чака смъртта.

С глава, с тяло и ден, и нощ тя

дебне дяволски всяка твар жива

и с отровен език я убива.

17165 Ако клъцне тя някой човек,

не ще има за раната лек.

Само щом са му яки краката,

с бяг той би се спасил от змията.»

Като казвам това, не мислете,

17170 че желая да уча мъжете

до жени да не се приближават

и съвсем да не ги уважават —

да избягват дори с тях да спят.

Аз, напротив, твърдя, че мъжът

17175 трябва свойта жена да обича,

да я с хубави дрехи облича,

да обръща на нея внимание,

да изпитва дори почитание,

да е много любезен и мил.

17180 Само тъй би родът продължил,

без да бъдат съпрузите груби.

Но той нека ума си не губи —

нека с нея в минути блажени

не споделя неща съкровени.

17185 Тя насам и натам нека ходи,

домакинството нека да води,

щом това й се лесно удава.

Да купува или да продава,

щом самият живот го наложи.

17190 И усилия нека положи

да изучи такъв занаят,

който нужен би бил в този свят.

Нека знае какво да приказва

и как тайна от друг да опазва.

17195 Но, мъже, най е важно за вас

на жени да не давате власт,

че гневът им предели не знае.

Ще е късно мъжът да се кае.

От Светото Писание мога

17200 да припомня забраната строга

над мъжа власт жената да няма,

че това е опасност голяма

за мъжа и за целия дом.

Непременно ще губи той, щом

17205 поверил е на друг нещо свое.

Най-добрият пазач вкъщи той е.

        Щом любезно държат се жените,

тъй се дръжте и вие самите.

Не е зле те да знаят тогава

17210 туй, което наоколо става.

И когато с целувки горещи

преминават любовните срещи,

стойте с трезвен разсъдък, защото

няма кой да ви пази от злото.

17215 Те, жените, са тъй горделиви

и са толкова чак заядливи,

че щом кажете своята тайна,

незабавно ще сложат те край на

всички ваши стремежи поредни

17220 с думи остри, отровни, зловредни.

Чак дотам подлудява мъжът,

до гръдта си дорде го държат

и дорде го с целувки даряват,

че му всичките тайни узнават.

17225 И останал съвсем без защита,

мъжът казва каквото го питат

и горчиво след туй съжалява,

че признал си е всичко тогава.

        Знаеш как едно време Далила

17230 със отровни хвалби заблудила

Самсон — тоя известен храбрец,

тъй безстрашен и силен боец.

Както тя го в прегръдка държала,

във дълбок сън младежа приспала

17235 и нашепвайки все тъй хвалбите,

му отрязала подло косите.

Тъй загубил Самсон свойта сила,

а Далила пред други разкрила

всички тайни, които той бил

17240 с нея не един път споделил.

Да цитирам ли аз друга книга,

щом един пример вече ви стига?

Соломон най-подробно говори[11]

какво трябва съпругът да стори:

17245 «Гледай своя език да държиш

пред жената, с която ти спиш —

в това виждам аз твойта защита.»

Всеки, който мъжете зачита,

с тази проповед, без да отлага,

17250 сред тях трябва да иде веднага,

да им каже добре да внимават

да не се на жена доверяват.

То, Природо, за теб не важи,

нивга ти не си служиш с лъжи,

17255 ти си честна, почтена, добра

и на този свят всеки разбра,

че теб Бог — Господарят ни мил —

те е с мъдрост и разум дарил.“

С тези думи я Гений тешеше,

17260 убеден, че на нея й беше

нужно с мъката днес да се бори.

Човек нищо не може да стори,

ако тъй на тъга се отдава —

в такъв случай без сила остава

17265 и на себе си просто вреди.

Тези мисли й той изреди,

каза своята дума последна

и край своя олтар поприседна.

Пред свещеника тя, разридана,

17270 на колене отново застана —

така бързо не можеше тя

да забрави напълно скръбта,

пък и Гений сам беше видял,

че не би могъл нейната жал

17275 да разсее. Той вслуша се как

продължи да говори тя пак

все за своята зла орисия.

Затова скоба тук ще открия

и буквално за вас ще предам

17280 туй, що Природа каза му там[12]:

„Господ Бог, милостив и благат,

е създал този тъй хубав свят.

Той е ползвал Свой собствен модел

и не е от друг нищо заел.

17285 Ако в Своите дейности тук

бе разчитал на помощ от друг,

Той във никоя част на Земята,

нито пък горе там, в небесата,

не би верен помощник открил —

17290 та нали Той единствен е бил.

Бог от нищо света е създал

и не е бил възможен провал,

щом с една доброта превъзходна

все е действал. По воля Господня

17295 (животворност от нея извира)

най-напред е създаден всемира,

като някаква маса без форма,

без системност. По Божия норма

на планети той бил разделен

17300 и щом броят им бил уточнен,

Бог направил ги обли, та лесно

в туй безкрайно пространство небесно

да се движат. На всички местата

уточнил: тежки сложил в средата,

17305 а по-леките — в края. След тях

със един безподобен замах

Бог и нашия свят сътворил,

и Земята след туй населил

с най-различни по вид живи твари.

17310 После Той лично мен натовари

с рядка чест — от мен силно желана —

в този свят икономка да стана.

Аз за друго изобщо не моля —

нека бъде Господнята воля.

17315 Благодарност изказвам Му днес,

че оказа на мен тази чест —

в този свят тъй красив и голям

икономка да бъда. А там

и за друга цел Той ме извика:

17320 да направи от мене владика —

пост, за който достойна не бях.

Милост висша от Бога видях —

надари ме Той много богато

с една златна верига, която

17325 включва четири главни стихии

и значителен брой чудесии —

твари разни, които на мен

Той възложи да пазя весден,

продължен за да бъде родът.

17330 И на всички вменен бе дългът

да ми знаят добре правилата

и да спазват реда на Земята.

И наистина днес се оказва,

че една само твар го не спазва.

17335 Със небето проблеми днес няма —

то върти свойта сфера голяма

и по нея сияят звездите

с блясък, който ни свети в очите

дваж по-силно от камък безценен.

17340 И така — в своя ход неизменен

все от изток на запад — светът

си върви по извечния път

ведно с кръгове други, които

се стремят и до днес упорито

17345 да забавят небесния ход.

Но напразно. В безкрайния свод

все кръжи то. Макар и полека,

за изтеклите над триста века,

откак Бог е създал този свят,

17350 е изпълнило цял кръговрат —

все така върви то по следите,

по които се движат звездите,

и се връща в самото начало.

Безпогрешно то все е кръжало

17355 неизменно по същия път.

Затова го «апланос» зоват,

а на гръцки това означава,

че небето «безгрешно» остава.

Тъй далече е то в небесата,

17360 че не се вижда тук от Земята.

Ала то съществува все пак

и човешкият ум има как

да докаже това В своя път

все тъй всички планети блестят,

17365 своя полет все тъй продължават,

без на мен да ми грижи създават.

Не е чиста и ясна Луната,

щом я гледа човек от Земята —

на места е дори доста мрачна.

17370 Тук прозрачна е, там непрозрачна

и се двойствена вижда на нас.

Този факт — че прозрачната част

най-свободно пропуска лъчите,

е причината ние самите

17375 да я виждаме мътна, нечиста.

Непрозрачната част е лъчиста,

затова че лъча отразява

и от него по-ярка тя става.

Ето нещо така интересно

17380 и ще бъде разбрано най-лесно,

ако редом с това обяснение

аз прибягна до малко сравнение.

Знаеш ти, че в прозрачно стъкло

не би в никакъв случай могло

17385 да се някакъв образ съзре

(щом пропуска лъчите добре,

то не връща лика във окото;

а когато държим зад стъклото

непрозрачни предмети, олово

17390 или друго — тогава отново

ясен образ се вижда отпред;

а пък може и в гладък предмет,

отразяващ добре светлината,

да се ясно оглеждат нещата).

17395 И с Луната така точно става:

щом през нея лъчът преминава,

там се виждат по-тъмни петна,

а пък щом един сноп светлина

отразен се възвръща, то тя е

17400 непрозрачна и силно сияе.

Затова на места тя тъмнее,

а пък другаде ярко светлее.

За нас тъмната част на Луната

има форма на змей. Той главата

17405 си безспирно на запад надига,

а с опашката изток достига.

Ще съзреш на самия му гръб

един доста висок клонест дъб.

Едни клони на изток проточва,

17410 а пък други напряко насочва.

Върху тях мъж ръце е подпрял

и излегнал се в ръста си цял,

е протегнал на запад краката.

Ето как ми изглежда Луната.

17415 И планетите твърде умело

вършат своето тъй важно дело.

Седемте няма нивга да спрат.

Всяка, следвайки свой вечен път,

през дванадесет «къщи»[13] минава

17420 и в тях колкото трябва остава.

Те в обратна посока се движат

и дордето тъй дните се нижат,

очертават един кръг в небето.

И отново оттам, докъдето

17425 са достигнали, те продължават

и самото небе принуждават

да поспре своя устремен ход.

Нима щеше да има живот,

ако бе се свободно въртяло?

17430         А красивото Слънце, създало

благодатния ден, светлината,

като цар пълновластен в средата

си стои, от лъчи озарено.

Тъкмо там е от Бог отредено

17435 своя къща да има и то

и се лесно разбира защо

това място избрал му е Бог.

Ако сводът не бе тъй висок,

от пламтящата слънчева жар

17440 би погинала тук всяка твар.

По-високо да беше, кой знае

дали някой на студ ще изтрае.

Безспир праща си то светлината

на звездите над нас, на Луната

17445 и те леят навред красота,

сякаш много свещици Нощта

е запалила с цел да изглежда

не тъй страшна, когато подрежда

пред мъжа си трапеза вечерна.

17450 Но сега Ахеронт[14] иска черна

да е тя, така както преди.

Затова мъка в свойте гърди

той изпитва по времето прежно,

през което тя с чувство метежно

17455 бе заченала трите Фурии —

тези долни и зли шафрантии,

дето право раздават във ада.

Нощта мисли с известна отрада

(докато си оглежда лицето

17460 във килера или пък в мазето),

че на вид би била тя невзрачна,

отвратителна, грозна и мрачна,

ако нямаше тез светила,

тези ярки небесни тела,

17465 дето нощния мрак озаряват

и безспир своя път продължават,

както Бог отредил. Между тях

онзи висш изначален замах

породил е акорди различни

17470 и мелодии тъй хармонични,

че когато те там зазвучават,

на Земята ги хора запяват.

Ще добавя, че тези планети

тъй въздействат на всички предмети,

17475 че промени в тях често настават —

ако светли са, те потъмняват,

и обратно. Във всяка вещ влагат

топлина или студ, или влага

като в някаква празна кутия.

17480 И макар да изглежда, че тия

елементи не са съвместими,

те ги свързват със нишки незрими

и във този безкраен всемир

между тях въдворяват тъй мир.

17485 При това имат точна представа

в даден случай как най подобава

елементите те да подбират,

да ги с мяра добре комбинират

при самия строеж на нещата.

17490 Щом е лош резултатът, вината

е във тяхната същност тогава.

Който дълго ги тях наблюдава,

той ще види, че те най-подир

нарушават сами този мир:

17495 непрестанно почти топлината

смуче живия сок от телата

и така, както Господ отрежда,

много често до смърт ги довежда.

Щом не бъде мъзгата изпита,

17500 то тогава пък Смърт страховита

по друг начин със тях ще постъпи.

Никой няма с лекарства най-скъпи,

ни със разни мехлеми, отвари

да помогне на земните твари.

17505 А пък всеки тук най-лесно може

сам на своя живот край да сложи.

Много хора, все още с мъзга,

край на дните си турят сега:

едни бесят се, други се давят,

17510 трети нещо рисковано правят

и със чувство за страшна прокоба

я на клада отиват, я в гроба.

Смърт ги дебне, щом с луди стремежи

те преследват опасни кроежи

17515 или щом като личният враг

с подлостта си успява все пак

да им сложи отрова в храната

или с меч да им вземе главата.

Щом човек нередовно живее,

17520 много често от болест линее.

И дори може той да умре

от това, че не знае добре

своя собствен живот да реди —

прекаленото вечно вреди:

17525 щом е много спал, много будувал,

много ял или много гладувал,

много работил, много почивал,

много страдал и много унивал;

щом се той на пиянство отдава,

17530 щом в тегло свойте дни преживява,

щом е слаб или много дебел,

щом в наслади не знае предел,

той уврежда на своето здраве

и бедите излизат наяве,

17535 щом на студ се излага, на зной…

После дълго разкайва се той,

ала късно му идва умът.

Свойте навици щом променят,

много хора изпадат в беда.

17540 Едни мрат, а на други вреда

носи всяка внезапна промяна.

И на мен много трудно ми стана

към естествена смърт да ги върна.

Аз се чувствам безкрайно кахърна,

17545 като гледам как те посред път

най-безпомощно падат и мрат

там, където ги злата Смърт свари

като жалки и немощни твари.

Те от нея се биха спасили,

17550 ако бяха им стигнали сили

на порока отпор да дадат.

Инак дните си те ще скъсят,

преди още да стигнат междата,

уточнена от мене самата.

17555         Емпедокъл[15] на себе си сам

навреди. Този учен голям

така всички науки обикна

и във множество книги тъй вникна,

че дори меланхолия вляха

17560 в него те, но не сети уплаха

пред Смъртта и стремглаво се метна

във горящия огън на Етна.

И с това той показа открито,

че страхливци са тия, които

17565 от смъртта си треперят предсрочно.

Той това го извърши нарочно:

нито взе опиат подсладен,

не дочака присъда от мен,

а за гроб си избра вряща сяра.

17570 Ориген[16] пък дотам я докара,

че самин си мъдете отряза

и с това той на всички доказа,

че с калугерки беше живял,

без да беше със никоя спал.

17575 Според някои най-висша сила

е на всеки свой край отредила

в мига, в който заченат е бил,

в който той се е тука родил

под съдбовната своя звезда.

17580 Той не може от смърт и беда

да избяга. Фатален е краят.

Знам как тези планети влияят

на човека, как дават на всички

едни толкова странни привички —

17585 всяка твар е на тлен податлива

и човекът по свой път отива

неизбежно към края си сам.

Аз отдавна за хората знам,

че посредством наука и знание,

17590 с помощта на добро възпитание,

щом сдружат се с приятели свестни,

добродетелни, умни и честни

и поддържат с тях чисто другарство

или щом с подходящо лекарство

17595 се лекуват, ще могат все пак

да открият, щом мъдри са, как

да си буйния нрав обуздаят.

Щом мъжът и жената желаят

да се борят напук на доброто,

17600 под напора изконен на злото,

без Разумност не могат тогаз

те да спрат и не ще има власт

над тях никое тяло небесно.

В този случай сравнително лесно

17605 променени ще бъдат нещата,

стига ум те да имат в главата.

Ни една от тез светещи сфери

няма как да се с разума мери.

Не от тях ни е разумът дар и

17610 те на него не са господари.

        А щом Бог със всесилно прозрение

ни донася сега просветление,

щом е всичко от Бог отредено,

нека бъде на мен позволено

17615 да докажа доколко значима

и доколко с това съвместима

е все пак свободата човешка[17].

Според мене направил би грешка

който тези неща обяснява

17620 на невежи. Каквото да става

и невежите както да съдят,

свобода и фаталност ще бъдат

две съвсем съвместими, прояви.

Инак, щом добро някой направи,

17625 не е редно отплата да чака,

а пък който зло прави на всяка

своя стъпка, не ще е наказан,

ако всеки наш акт е белязан

от Съдбата със нещо фатално.

17630 Нима някой би счел за нормално

слепешката добро или зло

да се върши, защото било

предварително тъй отредено.

Ще ми бъде и тук възразено,

17635 че не е редно Бог да виним,

щом не е даден факт отменим.

А Бог знае кога, къде, как

ще се случи въпросният факт.

Ако нямаше висшето знание,

17640 Бог едва ли в това мироздание

вседобър и всесилен би бил.

И Бог, Който на всички е мил,

би познавал света като нас

и неверник би бил в този час.

17645 Сатанинска проява ще сторим,

щом за Него тъй грешно говорим.

Човек, който за мъдрост ратува,

богохулство не ще и да чува.

Ако той иска нещо да стори,

17650 нима редно е, без да се бори,

да си мисли, че всичко отрано

му е лично от Бог начертано

и че няма друг начин възможен.

И нима за човека набожен

17655 ни една жива твар във всемира

няма днес свобода да избира.

Щом Съдбата се тук разпорежда,

както впрочем на всички изглежда,

как ли Бог би постъпил тогава

17660 с този, който със чест преживява

или който нанася вреди?

И противното той да твърди,

лош остава, дордето е жив.

Значи Господ не е справедлив,

17665 щом не би наградил за доброто,

и не би ни наказал за злото.

Как ли Бог би го сторил, не знам,

но човек, щом размисли, и сам

би достигнал до този урок,

17670 че при нас добродетел, порок

са фактически празни слова.

Защо трябва след всичко това

да отдава човек почит Богу,

да разчита на Него тъй много?

17675 Справедливост Бог как ще раздава,

щом ни зло, ни добро не признава?

Не ще съди Той нито лъжците,

нито алчните, нито крадците

и със мярка еднаква ще мери

17680 било честни, било лицемери.

Който Господ Бог силно обича,

на срам своето име обрича,

милост Божия щом не спечели.

И нещата при нас биха взели

17685 един толкова странен обрат,

че ни с радости, ни с благодат

Бог добрите не би наградил.

        Справедлив Той е винаги бил —

въплътил доброта свръхчовешка,

17690 не допуска Бог никога грешка.

Кой каквото си сам заслужава,

това именно Господ му дава.

Справедлива е тази отплата

и във нея пръст няма Съдбата

17695 със фаталните свои кроежи.

Тъй поне мнозинството невежи

я представят съвсем произволно.

Право, криво, възвишено, долно

са били според тях хвърлен зар.

17700 Но свободният избор, макар

да се толкова днес атакува,

все пак той на света съществува.

Щом човек фаталист си остава

и противно на мен настоява

17705 свободата съвсем да изключи,

то щом нещо възможно се случи,

с убеденост той би забелязал:

«Ако някой го беше предсказал,

щом дълбоко е бил убеден,

17710 че ще стане това някой ден,

чиста истина казал е значи.

А от горното следва това, че

правота до фаталност се свежда.

От човешкия опит изглежда,

17715 че щом нещо е нужно, тогава

непременно на дело то става.»

        Как човек със това да се бори

и как довода той да оспори?

И дори да предвиждаш нещата,

17720 знай, че не в резултат на Съдбата

съществуват те вече реално.

Тук «възможно» не значи «фатално».

С относителна необходимост

човек свързва една предвидимост —

17725 абсолютен характер тя няма.

Според мене е чиста измама

да разглеждаме всяка реалност

като пряк резултат от фаталност.

Ако има възможни неща,

17730 да не смесваме възможността

с абсолютната необходимост.

Днес единствено има значимост

абсолютната истина. Ето

че не може да бъде прието

17735 туй съждение. Кой сега, моля,

ще отрича свободната воля?

        А, от друга страна, никой тук

не ще иска съвети от друг

и не ще е с проекти зает.

17740 И защо ли да търси съвет,

защо в труд да хаби свойто тяло,

ако всичко в света поначало

с неизбежна фаталност си става.

И от труд и съвети тогава

17745 не се чувства човекът ни зле,

ни добре… и така е, докле

на света е той все още жив,

бил ленивец или работлив,

без значение ще ли се бори,

17750 ще мълчи ли, или ще говори.

И не ще му е нужна наука —

занаята, изкуството тука

с лекота ще ги той упражнява,

и то без много труд да си дава.

17755 Не приемам такова твърдение.

Аз по този въпрос съм на мнение,

че човек не извършва нещата

според сляпата власт на Съдбата.

Той и зло, и добро най-свободно

17760 върши, както е нему угодно.

Според своето лично тежнение

човек всеки път взема решение,

така както умът му диктува.

Във момента на мен ми се струва,

17765 че бих трудно могла да оборя

всички тези, с които аз споря.

Много хора до днешния ден

са доказвали с тон убеден,

че с прозрение висше не може

17770 да се сляпа фаталност наложи

на човешката дейност. Отрано

Господ знае тук всички неща, но

то не значи, че план начертан е

непременно как всичко да стане.

17775 Не, напротив. Узнава го Бог,

щом то някъде, в някакъв срок

е възможно да стане все пак.

Съвсем ясно съзира се как

тези хора зле виждат проблема.

17780 А човек, който разума взема

за опора, от тях той разбира,

че на бъдното Бог се опира

да получи известно прозрение.

Луд е, който остава на мнение,

17785 че Бог толкова слаб усет има,

та от нечия дейност ще взима

провидение. Той не признава

всемогъщия Бог и застава

срещу Него със своите думи.

17790 Как човек ще е с всичкия ум и

ще доказва, че Господ се учи

от което напред ще се случи.

Бог не е пръв мъдрец във всемира,

щом на опита чужд се опира.

17795 Този довод е просто излишен,

щом представя ни Бога всевишен

без присъщото Нему прозрение:

плод е той на едно неведение.

Всемогъщ е Бог. С тази Си власт

17800 Той какво би научил от нас?

Ако то бе възможно, тогава

за всесилен защо Той минава?

Който довод такъв възприема,

на душата си тежък грях взема.

17805         Други мислят по начин по-друг.

Според тях всичко, ставащо тук,

е на личната воля подвластно

и Всевишният знае прекрасно

какво може в живота да стане

17810 и дали резултатът желан е

(със известни резерви все пак

по въпроса това точно как

ще се случи в живота реално).

Те поддържат, че нищо фатално

17815 няма тук, и когато с мен спорят,

те за проста «възможност» говорят.

Господ може да каже най-вещо

как би станало тук всяко нещо,

в кой възможен път то би поело,

17820 до какъв резултат би довело,

без да може да каже обаче,

би ли станало то другояче.

Щом до личната воля опира,

всяко нещо свой път си намира.

17825         Как ли някой това е посмял

да изкаже? Той Бог е презрял,

щом е гледал с такова съмнение

на туй Божие чудно прозрение:

уж че Бог не познавал нещата;

17830 и да виждал добре резултата,

не е знаел Бог как, по кой път

тъкмо тъй ще се те наредят.

Ако има друг някакъв край,

от Господния промисъл май

17835 нищо сигурно тук не остава,

щом се често на грешки поддава.

А от някои още се смята,

че макар всичко тук, на Земята,

да си става случайно, за Бога

17840 то си следва фаталност най-строга.

Поначало Бог знае безгрешно

всичко — минало, бъдеще, днешно —

и без оглед на избора личен

Бог познава със усет отличен

17845 всичко, още преди да е зримо,

с едно знание необходимо.

Важен принцип Бог винаги спазва

и въздействие Той не оказва

на човека. Прекрасно Той знае

17850 всяка малка подробност каква е.

И се лесно това обяснява

с аргумента, че Бог притежава

прозорливост, безкрайно голяма,

за която в света тайни няма.

17855 Лъже който повтаря буквално,

че Бог вложил е нещо фатално

във нещата. Те стават, но не че

Бог съвсем опознал ги е вече,

че от промисъл Той е обхванат

17860 как те точно ще трябва да станат,

а защото Бог всичко разбира,

всичко може, във всичко прозира,

всичко Той е видял, чул, разкрил

и измамен не е нивга бил.

17865         Ако искам за всичко това

да говоря с достъпни слова

(макар то да не е никак лесно),

ще прибягна до нещо известно —

един пример, макар грубоват,

17870 по̀ е ясен за простия свят,

който в по-сложен род коментари

да проникне май няма да свари.

Някой нещо щом почне да прави

или щом го той сам изостави,

17875 да не би да си срам навлече,

та нима друг човек ще рече,

без за първия нещо да знае,

че най-чиста фаталност това е

и че то е от Бога желано?

17880 Ако вторият още отрано

знае всичко, което ще става,

и не смята да пречи, тогава

или първият сам ще го стори

(така, както умът му говори),

17885 или би се отказал, защото

е свободен и може каквото

си рече да извърши — Съдбата

тук не ще му се меси в делата.

И при Бог е така несъмнено.

17890 И Той знае, но по-убедено,

че би станала всяка проява

така, както човек сам решава,

според туй в какъв път е поел

и каква му е крайната цел,

17895 дали ум или лудост го кара.

За Бог всяка история стара

е известна съвсем отначало.

Знае Той и какво е възпряло

сред безброя от хора мнозина

17900 по една или друга причина

да поемат желания път.

Открай време познава светът

хора, склонни да вършат и зло,

ала те се въздържат, било

17905 че доброто връх взема у тях

или пък че от Бог ги е страх.

Ако трябва да кажа накратко,

те добри са, но срещат се рядко.

Други, склонни към грях и измяна,

17910 и дори ако няма забрана,

я от срам, я от страх пред закона

укротяват си все пак нагона.

Всичко тук е за Господ Бог ясно,

Той освен това знае прекрасно

17915 как, кога, в кои точно места

се извършват различни неща.

Нищо скрито тук няма, ей Богу!

И дори едно действие много

да се бави, да става далече,

17920 в него Господ прозрял ще е вече.

Ако трябва да мине година,

две, три, пет и дори десетина,

пък и сто, и хиляда, дордето

стане то я в леса, я в полето,

17925 по безчестен или честен път,

Бог го вижда тъй, сякаш часът

му дошъл е съвсем скоротечно,

сякаш все в огледалото вечно

става то, без намеса Господня

17930 във човешката воля свободна.

Бог полира това огледало,

там намираме свойто начало

всички ние от този всемир.

Него Господ го носи безспир,

17935 за да гледа какви неща стават.

Там Той вижда къде заминават

и безгрешни, и грешни душите

и Той само решава дали те

ще са в рая или пък във ада —

17940 на която каквото се пада.

Въплътил едно висше прозрение,

Бог за всичко тук взема решение,

всичко знае Той, без да гадае,

и изобщо не се колебае,

17945 милостта Си когато простира

над добрите. И Бог не възпира

никой смъртен да действа свободно,

така както е нему угодно —

да скърби, да се радва благато.

17950 Провидение има, когато

виждаш всичко на вси времена.

Вечността има само една

дефиниция: тя си остава

живот, който предел не познава.

17955 Един ред неотменен и строг

въдворил е за всички нас Бог.

Така, както изисква небето,

ще пребъдат нещата, дордето

съществува живот на Земята.

17960 И в небесната вие светилата

ще си следват извечния път

и вида си те все ще менят,

и едно неизбежно влияние

ще оказват на всяко създание —

17965 ще си сменят състава телата,

щом попадне на тях светлината.

Род ще ражда тук всичко родено,

щом от Бог е така отредено;

според своя естествен строеж

17970 във нещата ще има стремеж

да се смесват. Животът не спира:

който трябва да мре, си умира,

който жизнен е, той ще остане,

ще го порив естествен обхване

17975 да прекара живота си в смях,

във безгрижни забави и в грях,

в добродетел или пък в порок,

така както отсъдил е Бог.

Но се случват неща на Земята

17980 не тъй, както над нас светилата

го изискват — и даже такива,

във които дори съпротива

често могат да срещнат звездите.

Все послушни им биха били те,

17985 ако нещо не ги отклонява —

я случайност, я волна проява.

Всеки може да бъде увлечен

според личния порив сърдечен,

който в някакъв път ни повежда,

17990 орисията както отрежда.

А пък тя е предразположение

в едно общо предопределение.

И така, орисията скрито

ще въздейства на тези, които

17995 под напора на склонности лични

претърпяват промени различни

все във връзка със своите нрави.

А Съдба би могла да направи

да е даден човек дръзновен,

18000 да е с ум и богатства дарен,

да блести с доброта несравнима

и приятели много да има…

Инак нейна играчка той става.

Човек трябва добре да внимава

18005 как живее, че може, нали,

да се всичко съвсем провали

с добродетел или пък с порок.

Това нека му бъде урок!

Щом е той с алчността си познат

18010 (алчността го не прави богат),

да се бори с порока си долен

и от малко да бъде доволен!

Драговолно той нека раздава

пари, дрехи, храни, без да става

18015 развейпрах, който всичко пилее,

и тъй няма защо да живее

в страх как пак алчността ще го кара

да натрупва пари на камара

или пак ще го мъчи зловещо

18020 с мисълта, че все липсва му нещо,

че за всичко слепец ще остане,

без той дело добро да захване,

че не ще добродетел познава,

ако сам се на алчност поддава.

18025         Срещу всеки порок има лек,

щом не е безразсъден човек,

а когато е склонен към злото,

той отвръща глава от доброто.

Но свободният дух притежава

18030 страшна сила и щом я познава,

човек всеки порок би надвил

и от грях би се лесно спасил,

без да взема предвид светилата.

Който знае, че с гибел Земята

18035 те грозят, той на тях ще попречи.

Да речем, че небето понечи

да направи така, че от зной

да погинат тук хора безброй,

щом отрано усетят те риска,

18040 не ще има човек да не иска

край блатата или край реките

домове да строят те самите

и се биха заели дори

да копаят сами пещери,

18045 за да водят живот под земята,

без да бъдат в контакт с топлината.

При потоп всички тези, които

знаят где да отидат на скрито,

ще напуснат завчас равнините

18050 да намерят подслон в планините

или кораби те ще строят

и живота си тъй ще спасят,

както някога Девкалион[18]

върху лодка потърсил подслон,

18055 придружен от жена си — от Пира.

Плавала лодката, без да спира,

и дошли до спасителен бряг.

После те забелязали как

се оттичат полека водите

18060 и оставят блата в низините.

И след този потоп двама само

оцелели тук — той и жена му.

И поискали те да отидат

във прекрасния храм на Темида —

18065 тя сама безпристрастно решава

какво всеки един заслужава.

Коленичили чинно поред

и помолили те за съвет

как човешкия род на Земята

18070 да възвърнат. Щом чула молбата,

предобрата, почтена богиня

им поръчала вредом да минат,

на великата майка костите

гърбом да хвърлят, та мощите

18075 й да пръснат из целия свят.

Ала Пира, обзета от яд,

на Темида отвърнала с тон

доста дързък. Но Девкалион

този мъдър съвет разяснил

18080 на жена си и тъй я склонил:

«Ти не се ли досещаш самата —

майка велика ни е Земята,

а тез камъни бели край нас

са й костите. Нека тогаз

18085 да ги хвърляме ние назад,

та отново на белия свят

да възвърнем човешкия род.»

Тъй и станало. Пак за живот

камък хвърлел ли той, изведнъж

18090 този камък превръщал се в мъж,

а щом хвърлела Пира, тогава

се превръщал в жена силна, здрава.

И дори от самото начало

по вида им се ясно разбрало,

18095 че с дух жизнен това потекло

по наследство дарено било.

Ето как те със собствени сили

след потопа сами се спасили.

Тъй би сторил и всеки, щом ясно

18100 предусети, че става опасно.

Ако случи се тъй на земята,

че не стига за всички храната

и от глад хора почнат да мрат,

не би бил така страшен гладът,

18105 ако някой се сети отрано

в запас жито да има събрано,

за да могат, щом малко се стегнат,

всички страшния глад да избегнат

(както Йосиф[19] в Египет навреме

18110 успял нужните мерки да вземе).

Ако знаят, че идната зима

мраз и студ на земята ще има,

всички могат така да направят,

че отрано сами да набавят

18115 топли дрехи за белия сняг

и сух огрев за своя оджак.

Върху покрива всеки ще може

суха слама навреме да сложи

и с врати и прозорци добре

18120 ще успее студа да възпре.

Други биха направили бани

и от радостен дух обладани,

в тях те биха танцували голи,

дорде вятърът кърши вън стволи,

18125 дорде буря разтърсва простора

и убива животни и хора,

а реките сковават се в лед.

Всуе зимният вятър проклет

ще ги плаши със свойта стихия —

18130 но не е страшен той за ония,

дето в топлите бани танцуват,

дорде зимните вихри върлуват.

Ако някому Бог не даде

провидение, той откъде

18135 предварително може да знае

какво времето нему вещае.

С пари няма той как да научи

какво би могло тук да се случи,

щом изобщо не му е известно

18140 какъв път едно тяло небесно

в своя вечен въртеж изминава,

в кои точно места се явява.

Щом е силно човешкото тяло

и е толкова пъти успяло

18145 да се бори все пак с небесата,

какво може да стори душата,

щом тя тялото движи и носи

(ако нямаш душа, за какво си?).

        Разум повече щом като вложим,

18150 чрез свободната воля ще можем

да избегнем успешно теглата,

от които ни страдат телата.

Този, който не е примирен,

той от мъки не е застрашен.

18155 Ако моя урок не признава,

човек сам си злини причинява.

Само външни причини едва ли

усложнения биха създали.

Този, който си знае отлично

18160 как роден е, как чувства той лично

свойто тяло, ума и душата,

той не е застрашен от Съдбата,

от Господнята воля всевишна.

Тази проповед става излишна

18165 за човек, който води борба.

        Що е случай и що е съдба?

По въпроса аз мога да споря

и пространно пред теб да говоря

с възражения, с доводи, с факти.

18170 Доста време измина, откак ти

тази изповед слушаш от мене.

Пък и този въпрос обяснен е

и от всеки духовник съвет

би могъл да получиш в ответ.

18175 А самата аз можех съвсем

да не стигам до този проблем.

Но пък смятам това за уместно.

Инак моят враг би могъл лесно

да твърди, че каквото да правя,

18180 все целя да го аз злепоставя.

Своя срам за да скрие, той даже

срещу Бог клевети ще изкаже.

Доста често дори претендира,

че свободен не бил да избира,

18185 че от Бог, от това провидение

той е вечно държан в подчинение,

че единствено днес от Съдбата

зависели умът и делата.

Ако той добродетелен ставал,

18190 към това го сам Бог принуждавал,

а рече ли пък нещо ужасно

да извърши, пак Господ най-властно

подстрекавал човека към злото.

И това така става, защото

18195 на Съдбата се всичко дължи:

милостиня, грях, кражби, лъжи,

думи праведни, думи измамни

и убийства, и сделки безсрамни,

брак по сметка и брак по любов.

18200 И човек се показва готов

все във връзка с това да твърди,

че когато мъжът се роди,

само Бог предварително знае

със коя ще се после венчае.

18205 Щом жената или пък мъжът

отклонят се от правия път

и народът за техния грях

справедливо упрекне и тях,

и които са брака приели,

18210 някой може да каже: «Не е ли

в този случай пак в Бога вината?

Нали Той тъй подрежда нещата.

Щом така се е случило, значи,

че не е бил възможен друг начин.»

18215 Според мен е невярно това —

Бог не казва лъжливи слова,

Той добър е към всичките хора,

не Той носи им злото, позора.

Във самата природа човешка

18220 е заложена страшната грешка

да се вършат злини и едва ли

те се биха от зло въздържали.

Ако своите подобни познава,

няма пречка човекът тогава

18225 своя поглед към Бог да обръща,

а за обич Бог с обич отвръща.

Който в себе си мъдро се взира,

само той от любов ще разбира.

Много хора са днес убедени,

18230 че са всички животни лишени

от възможност да имат съзнание

и да знаят в какво състояние

се намират. Със ум ако бяха,

помежду си едни други щяха

18235 да се учат, а туй би било

спрямо хората истинско зло.

Нито конят би бил обуздан,

нито би се видял оседлан,

за да бъде от рицаря яхнат.

18240 Не ще бъде и волът тъй смахнат,

че да сложи главата двурога

във ярем. Не ще хората могат

на магаре да турят самар,

да пренасят с камили товар.

18245 Няма слонът при други народи

с паланкин[20] на гърба си да ходи

и не би си той мръднал хобота,

който тъй му е нужен в живота

и храна му поднася така,

18250 както прави човешка ръка.

И не ще имат земните хора

нито котка, ни куче на двора.

Както мечката, тъй и вълкът,

леопардът, глиганът, лъвът

18255 биха всички нас в миг удушили;

плъхът също напрегнал би сили,

за да стори зло, още дордето

е във своята люлка детето.

Нивга птицата няма да иска

18260 да приеме безсмислено риска

на човека да служи покорно,

а, напротив, със чувство злосторно

би му тя изкълвала очите.

Щом човекът по нрав ядовит е

18265 и реши всички тях да избие

(нали знае как лък да извие,

как се шлем или щит изковава,

как се меч или сабя калява),

той ще види наистина зор

18270 и в ответ ще получи отпор.

Сред тях има маймуни и може

от желязо или пък от кожи

да направят те ризници здрави

и макар че той мишци корави

18275 притежава, все пак ще отстъпи.

От човека не са те по-тъпи

щом работят с ръце и с ум, значи,

че те могат да станат писачи.

При това те не са неспособни

18280 да издирят и средства удобни,

и оръжие, щом туй е нужно,

за да могат да действат задружно

срещу хората. Даже бълхите

през нощта ще им влизат в ушите

18285 и не ще ги оставят да спят.

Срещу тях на борба ще вървят

гниди, въшки и червеи разни,

всяка гад тъй човека ще дразни,

че той място не ще си намира,

18290 свойта работа често ще спира,

ще се чеше, в праха ще се валя

и обувки, и дрехи ще сваля.

Ще го хапят мухи по лицето

и безспир ще го дразнят, дордето

18295 той се храни — ще водят лют бой,

ако ще дори цар да е той.

Пък и мравките биха могли

да са с него по-дръзки, по-зли,

ако те по-добре го познават.

18300 Ала всички животни остават

по природа невежи напълно.

Този, който си има акъл, но

недостатъчно сам се познава,

вместо Богу хвала да отдава,

18305 по път тръгва безчестен, нелек.

Бил той ангел или пък човек,

на порок той дължи си бедата

и порокът му мъти главата.

Как простен да му бъде грехът,

28310 щом не следва той мъдро свой път?

Ето вече цял куп аргументи

върху този въпрос чу от мен ти.

С тях устата на долните хора

искам някак си аз да затворя.“

[1] Ст. 16755. Парасий (IV в. пр.Хр.) — древногръцки живописец от Ефес. ↑

[2] Ст. Апелес (356–308 пр.Хр.) — прочут древногръцки портретист от двора на Александър Македонски, от когото не е запазена никаква творба. ↑

[3] Ст. 16759. Мирон от Елевтера и Поликлет от Аргос са древногръцки скулптори от V в. пр.Хр. ↑

[4] Ст. 16761. Зевксис (II пол. на V и нач. на IV в. пр.Хр.) — древногръцки живописец от Хераклея; пръв прилага светлосенките в Южна Италия. ↑

[5] Ст. 16773. Авторът има предвид трактата на Цицерон „De inventione“, познат и под името „Rhetorica“ („Реторика“), II, 1, 1–3. ↑

[6] Ст. 16819. Вж. по-горе клетвата на Амур и Венера (стихове 16445–16454). ↑

[7] Ст. 16886. Вергилий, «Енеида», IV, 569–570. ↑

[8] Ст. 16890. Вж. Библия, Книга Премъдрост на Исус, син Сирахов, гл. 25. ↑

[9] Ст. 16897. Тит Ливий, «История на Рим», I, 9. ↑

[10] Ст. 17145. Вергилий, «Буколики», III, 92–93. Жан дьо Мьон развива прочутото двустишие: «Qui legitis flores et humi nascentia fraga, Frigidus, o pueri, fugite hinc, latet anguis in herba» — «Ягоди късате вие, момчета, и цвят от земята,/ но отстъпете, в тревата студена змия се е свила» (цит. по Публий Вергилий Марон, «Буколики. Георгики. Енеида», изд. «Народна култура», С, 1980, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[11] Ст. 17243. Вж. Библия, Книга на пророк Михей, 7:5. ↑

[12] Ст. 17280. Изложеният по-долу разказ за сътворението на света е вдъхновен от „Жалбите на Природа“ на Ален от Лил. ↑

[13] Ст. 17419. Това са дванайсетте зодиакални знака. ↑

[14] Ст. 17450. Ахеронт — древногръцкият бог на реката на подземния свят Ахеронт. ↑

[15] Ст. 17555. Емпедокъл (ок. 493–433 пр.Хр.) — древногръцки философ. На него принадлежи теорията за четирите стихии или начала на света (огън, вода, земя и въздух). Според писмени свидетелства доброволно се хвърлил в Етна. ↑

[16] Ст. 17570. Ориген (ок. 185–254) — известен християнски теолог, роден в Александрия; първият систематизатор на богословските учения. Лишен от правата на свещенослужител, се установява в Кесария (Палестина) и основава богословска школа, която ръководи двайсет години. По време на гоненията (249–251) на император Деций е репресиран и наскоро умира. ↑

[17] Ст. 17617. Проблема, който по-долу разглежда Жан дьо Мьон — за свободата човешка (свободния избор или свободната воля) и нейната съвместимост с Божието прозрение, разработва Боеций в книга пета на «Утешението на философията», откъдето френският автор черпи редица от аргументите си. ↑

[18] Ст. 18053. Девкалион — син на Прометей, родоначалник на елините. Предизвестен за потопа, с който Юпитер решил да затрие покварения човешки род, построил лодка, на която единствен той и жена му Пира се спасили. След оттеглянето на водите, по съвет на Темида, започнали да хвърлят зад гърба си камъни («костите на великата майка»). От камъните, хвърляни от Девкалион, произлезли новото поколение мъже, а от тези на Пира — жените. Жан дьо Мьон предава този епизод според Овидий, «Метаморфози», I, 313–415. ↑

[19] Ст. 18109. Вж. Библия, Битие, гл. 41. ↑

[20] Ст. 18246. Паланкин — носилка за пренасяне на пътници в някои източни страни. Поставяла се често на слон или камила. ↑

Ст. 18315-19781: Метеорология и природни стихии: наводнения, облаци, небесни дъги. Огледала. Зрителни измами. Сънища, халюцинации. Суеверие и комети. Видове благородство. Добродетелите на книжовниците. Други космически явления. Природа е недоволна от хората. Гений отнася посланието на Природа при войската на Амур.

18315         „Аз държа да приключа с проблема,

но оставям сега тази тема;

и духът в мен, и тялото страда

и понеже не срещам отрада,

се обръщам назад към небето.

18320 То се справя добре с туй, което

отредил му е Бог, и влияние

то оказва на всяко създание,

като гледа с какъв е строеж.

Със един непресекващ стремеж

18325 то насъсква, където ги свари,

ветровете и пали пожари.

Своя яростен порив не спира

и със мълнии ядно раздира

всеки облак; гърмът му ехти,

18330 сякаш тъпан голям чуваш ти.

Под напора на прата тука

всеки облак направо се пука

със мъчителни болки в корема;

вихър прах се нагоре въззема,

18335 бури вият, светкавици бляскат,

върху кулите мълнии тряскат

и разклащат така дървесата,

че ги свалят за миг на земята.

Никой корен не би устоял,

18340 никой ствол не би здрав издържал

пред вихрушките — те ще го скършат.

Често казват, че дяволи вършат

тези пакости с бойни машини,

с куки, с нокти, но нищо не чини

18345 според мене такова твърдение.

Няма почва в това обвинение.

Ветровете и бурите тук

са виновни — и здравия бук

те повалят, лозите изгарят,

18350 от клонака цветеца събарят

и не дават плодът да узрее.

Те и въздуха карат да лее

сълзи едри при зной и при студ.

Облак скръбен, обхванат от смут,

18355 бързо свлича палтото си черно

и тъй както си страда безмерно,

на парчета си къса сърцето

и помага така на небето

със сълзи дваж по-едри да плаче.

18360 А сълзи и той лее, така че

във реките прелива водата

и нахлува в горите, в полята,

житни ниви навред поразява

и животът така поскъпява,

18365 че които са житото сели,

ще оплакват надежди умрели.

Щом усетят вода да приижда,

на различните риби се вижда,

че са те господари в мерите,

18370 във полята, в лозята, в горите,

те налитат на дъб и на бряст,

на вековно дърво и на храст

и лишили животните диви

от наследство, чифлици и ниви,

18375 плуват, сякаш са в свой океан.

Бакх[1], Церера, Кибела[2] и Пан[3]

не се в своята кожа побират,

като гледат как риби се ширят

вредом в техните тучни ливади.

18380 И сатири, и чудни дриади

са изгубили китни горички

и във скръб потопени са всички.

Нимфи гледат в очите с печал

своите извори, пълни със кал,

18385 и сълзите им жално текат.

Самодивите горко скърбят,

че са в тиня и смрад лесовете,

и се вайкат против боговете

на реките, че те своеволно

18390 са постъпили толкова долно.

Във какво ги виновни намират?

Много риби убежище дирят,

щом подгонят ги бури метежни,

в градовете, в селата крайбрежни,

18395 и във изби, в хамбари, в килери

всяка търси подслон да намери.

Църкви, храмове те посещават,

всичко свято във тях похищават

и за миг боговете домашни

18400 те прогонват от нишите прашни.

        А щом лошото време дотегне

на небето, в миг то ще посегне

да прогони и бури, и дъжд

и във въздуха чист изведнъж

18405 смях и радост навред ще се леят.

Бели облаци пак ще се реят,

освежени, от радост обзети.

За да бъдат красиви, напети,

след скръбта ще изпитат утеха

18410 да надянат те празнична дреха.

На приятното слънце лъчите

ще им блеснат направо в косите,

разпилени на ленти сребристи.

Ще политнат в просторите чисти,

18415 ще развеят власати къдели,

ще източат от тях нишки бели

да зашият пак свойте ръкави.

        И понеже не могат сподави

своя порив да странстват далече,

18420 те, щом впрягът готов им е вече,

от лудешки стремеж обладани,

ще преминат поля и балкани.

Бог Еол[4], който впряга конете,

ще насъска за миг ветровете,

18425 ще пришие крила на краката,

за да няма и птиче в гората,

дето би им излязло насреща.

        После въздухът сам се досеща

да си сложи една пелерина

18430 от индийска прозирна коприна,

за да чака, така пременен,

оня приказен празничен ден,

в който облаци пак на ята

ще се върнат по тия места

18435 с пъстроцветни небесни дъги.

Никой тука не може да ги

обрисува правдиво и вещо.

Оптик само би сторил туй нещо,

обяснил би той как светлината

18440 е дарила на тях пъстротата

и защо на ден не един път

свойта форма и цвят те менят.

Проумял би защо така става

всеки, който добре изучава

18445 Аристотел — той сторил е знайни

за човека природните тайни.

Алхацен[5], който също е бил

доста умен и сведущ, решил

една книга на нас да остави,

18450 за да имаме верни представи

за нещата. Днес който желае

за дъгите небесни да знае,

трябва този трактат да чете.

И духовните люде, и те,

18455 с наблюдателност щом са дарени,

също трябва да бъдат снабдени

със познание геометрично,

за да може свещеникът лично

по трактата уроци да дава.

18460 Той ще знае да каже тогава

всички тайнства на огледалата,

притежаващи власт чудновата:

във тях букви, зрънца, песъчинки,

та дори и най-дребни прашинки

18465 се привиждат големи — дори те

приближават се тъй до очите,

че човек би ги лесно броил.

Щом не си очевидец ти бил

и от оптика нищо не знаеш,

18470 цял живот ще се чудиш и маеш.

И това не е просто гадание,

а е сигурно висше познание.

Ако Марс и Венера се бяха

с огледало снабдили, те щяха,

18475 преди още в леглото да идат,

в огледалото ясно да видят

как съпругът със хитри кроежи

е заложил коварните мрежи

и не щеше да свари Вулкан

18480 да ги хване във своя капан.

Ако мрежата по-тънка беше

и от нишка на паяк, пак щеше

много ясно да бъде видяна,

щяха те да попречат на плана

18485 на съпруга и всеки добре

щеше нишките там да съзре

(от мертек по-дебели те бяха),

тъй че Марс и Венера не щяха

да отидат в любовното ложе.

18490 Никой нямаше после да може

в изневяра тях там да ги хване —

скрита щеше все пак да остане

любовта им. В самото начало

ако имаха те огледало,

18495 за да видят капана, веднага

всеки щеше далече да бяга —

места колкото искаш за тях.

За да скрият добре своя грях,

щяха друго да сторят те там,

18500 без да стават пред всички за срам.

Нали в мен не съмняваш се, Гений?

Аз ти казвам неща проверени.“

        „Да, разбира се. С огледалата

друг развой биха взели нещата.

18505 Тази клопка те биха узнали

и Марс, който тъй често се пали,

и съпруга ревнив би погубил,

и по цели дни той би се любил

до насита с Венера в леглото

18510 или пък на земята, защото

често пъти тя й е удобна.

Ако ли по случайност злокобна

бе пристигнал Вулкан с изненада,

докато те се любят с наслада,

18515 то Венера, със хитрост позната

(колко хитрости знае жената!),

би изтъкнала друга причина

за това, че са там те двамина.

Ако тя беше чула вратата

18520 и си беше покрила снагата,

много лесно Вулкан би подвела,

а и във всичко би се заклела,

че не би му със друг изменила.

С всякакви средства би му втълпила,

18525 че погрешно я той обвинява.

И да бе я видял, и тогава

от Венера би бил убеден,

че сам бил е със взор замъглен.

Тя е с толкова гъвкав език,

18530 че успяла би просто за миг

оправдание пак да намери.

Кой могъл би с жена да се мери

по нахалство, по клетви лъжливи!“

        „Отче, твойте слова са правдиви,

18535 ти говориш почтено, открито.

Аз не зная лукавства, които

да не са във кръвта на жената.

Лично в нея остава вината.

Който мъж не прозре в това нещо,

18540 е глупак. Тя си служи най-вещо

и най-дръзко с лъжа и измама

и на този свят никой мъж няма

да се с нея по хитрост сравнява.

Щом се чувства виновна, тогава

18545 долнопробни лъжи тя намира

и пред никакви пречки не спира.

Ще ти кажа с открито лице,

че на никое женско сърце

мъжът вяра не бива да хваща.

18550 Инак прескъпо той ще си плаща.“

Тъй и двамата[6] мнения ясни

изразиха и бяха съгласни

помежду си по този проблем.

Соломон казва[7]: „Може съвсем

18555 за блажен един мъж да се смята,

доброта ако срещне в жената.“

        „Огледалото — каза му тя —

притежава и друга черта:

много едри предмети то може,

18560 ако някой пред него ги сложи,

да направи на нещо нищожно.

С него става напълно възможно

и онази планинска верига,

дето южно от нас се издига,

18565 да изглежда с тъй малки размери,

че човек да я трудно намери.

Може също в стъкла огледални

да се виждат нещата нормални,

ако зорко се вглеждаш напред.

18570 С други ти би запалил предмет,

ако те се над него намират

и в една само точка събират

светлината на слънцето жарко,

дето грее от свода тъй ярко.

18575 А пък трети на вещи различни

дават форми съвсем непривични —

ту заоблени, ту ъгловати.

Ако вещ си във тия дела ти,

би могъл да направиш глава

18580 не с един само нос, а със два.

Ако някой се вгледа добре,

може призраци в тях да съзре,

сякаш нощем ги вижда насън.

Те дори се явяват навън —

18585 ту във въздуха, ту във водата —

и играят игра непозната

при размер, подходящ на ъглите,

и при даден състав на средите,

във които са те — еднородни

18590 или не. При условия сгодни

тези образи тъй се множат

във средата, в която лъчът

се пречупва под разни ъгли,

че изобщо не бихме могли

18595 да узнаем какво точно става

и как тъй се човек заблуждава.

Аристотел, за който аз знам,

че във всичко бил вещ, пример нам

е оставил във връзка с това:

18600 един мъж го боляло глава

и му погледът тъй помътнял,

че веднъж във мъглата видял

как насреща самият той крачи[8].

Огледалото би могло значи

18605 с гледки странни човек да учуди.

А освен това много заблуди

в перспективата все произтичат:

паралелните уж се пресичат,

едно нещо сега виждаш двойно,

18610 а след малко изглежда ти тройно…

Щом това е за теб интересно,

ти могъл би да видиш най-лесно

в какъв ред се пет вещи подреждат,

та за погледа десет изглеждат,

18615 или как, щом са вещите пет,

виждаш ти един само предмет.

И друг пример: мъжът, на когото

джудже казват му всички, защото

е с ръст нисък, изглеждал би нам

18620 като десет гиганти голям:

преминава над гъсти гори,

без ни клонче да скърши дори,

и подплашва голямо и мало.

И обратно, в едно огледало

18625 великаните стават джуджета

според туй каква точка е взета

за отправна в едно полезрение.

Ако вкараш човек в заблуждение

от удобно за теб разстояние,

18630 по причина на свойто незнание

той на всички се хвали навънка

(но, разбира се, глупости дрънка),

че е дявол видял посред ден —

чак дотам бива той заблуден.

18635         Ако много отслабнал е взора,

двойни виждат се вещи и хора,

двойна става в небето Луната,

двойна свети свещта в тъмнината.

И най-зорко човек да се вглежда,

18640 много често окото подвежда

и във случая даден предмет

се явява съвсем друг наглед.

        Аз не ще ти излагам сега

с каква форма и как, и кога

18645 огледалото връща лъчите

и какви по размер са ъглите

(това пише го в същата книга[9]),

нито как един образ достига

до човешкия взор чрез стъклото

18650 и не ще обяснявам защо то

причинява измами оптични,

нито в колко ли точки различни

един образ се вижда — дали

в огледалото той е или

18655 извън него. Не мисля аз тук

да разказвам дали някой друг

се е славел с видения явни

(едни — тягостни, други — забавни) —

резултат на странично влияние

18660 или плод на човешко съзнание.

Първо, днес не е много удобно,

пък и няма да мога подробно

да говоря за тия големи,

доста трудни и сложни проблеми.

18665 Щом човек е неук, според мен

ще е три пъти по-затруднен,

ако някой усилия прави

да му всичко подробно представи,

пък и вяра той няма да хване,

18670 че това е възможно да стане,

освен в случай че с уреди сам

убеди се какво става там.

Нему най-странно би се видяло,

че го върши едно огледало,

18675 ако кръстът със знания трайни

не разкрие му всичките тайни.

        Прости хора не ще разберат

въобще на какво се дължат

всички странни и дивни видения

18680 и как вкарват ги те в заблуждения.

И насън, и когато са будни,

те за тях са си винаги чудни.

Предпочитам сега да мълча,

да не би да те аз отегча

18685         с мойте думи, че който ме слуша,

ще рече, че му идва до гуша.

А жените са много бъбриви

и ти стават съвсем досадливи.

Но преди да приключа, желая

18690 да добавя аз нещо накрая:

много хора, във плен на заблуди,

стават нощем, досущ като луди,

и обувки, и дрехи си слагат

и багажа набързо си стягат,

18695 дорде разумът все още дреме,

но не спят сетивата. Без време

те нарамват колове, тояги,

остри сърпове, пълни дисаги

и поемат по някакъв път,

18700 без да знаят къде ще вървят.

Сръчно свойте коне оседлават,

през гори и поля преминават

в кал и прах, докато в странен кът

най-накрая се те озоват.

18705 А когато съвсем се събудят,

отначало се маят и чудят,

после казват наляво, надясно,

че наяве видели са ясно

как от дяволи страшни били

18710 те отвлечени. Всъщност нали

са самички отишли дотам

(не един такъв случай аз знам).

        Други често неистово страдат,

сякаш в трескава лудост изпадат

18715 без надзор — или вкъщи сами,

или някъде в чужди земи,

из горички, лозя и ливади,

и умират там все още млади

я от студ, я от глад, нищета,

18720 било в страшна за тях самота,

било в близост до хора злосторни.

Трети гледаш болнави и морни,

а пък те са в действителност здрави.

Меланхолия тежка ги прави

18725 прекалено страхливи наглед,

а умът, в свойте мисли обзет,

вижда образи най-непривични,

уж реални, а много различни

от онези, които окото

18730 би могло да съгледа в стъклото.

Други хора със свойта набожност

претендират, че имат възможност

да потънат така в съзерцание,

че да видят във свойто съзнание

18735 някой образ, бленуван отдавна.

Според тях тази гледка е явна,

но в действителност просто бълнуват,

така както, когато сънуват,

виждат само неща мимолетни —

18740 и безплътни, и чисто предметни,

както бил ги видял Сципион.

Виждат те светлосин небосклон,

върху който изгряват звездите,

виждат рая, земята, водите,

18745 птици, литнали горе в небето,

риби, както се гмуркат в морето,

и животни, неземно красиви,

да се скитат в дъбравите диви;

виждат също как весели хора

18750 забавляват се вкъщи, на двора,

или ходят на лов в планините,

из полята или по реките;

те сънуват процеси съдебни

и войни между сили враждебни;

18755 някой вижда насън как се храни

и как души подправки отбрани,

как вивулата сладостно пее,

как в ръце свойта мила люлее,

а в действителност тя е далече.

18760 Но пък Ревност съвсем близо вече

със тълчок на врата си застава.

Тя от Лош Език всичко узнава

и щом влюбен човек изненада,

принуждава го силно да страда.

18765 А които обичат горещо

(и това е мъчително нещо),

нощем, вече в леглото заспали,

продължително щом са мечтали

(добре зная как става това),

18770 виждат милите тям същества,

по които те денем бленуват.

От съперници те се страхуват

и към тях неприязън усещат.

През нощта във съня си те срещат

18775 свойте толкова зли врагове,

изживяват вражди, страхове,

влизат често със тях в препирни

или водят жестоки войни.

Щом присъда издал е съдът

18780 за простъпка в затвор да лежат,

те сънуват как в случаи сгодни

се оказват отново свободни.

Други, с болка и страх на сърцето,

през нощта си сънуват въжето

18785 и ред още неща най-печални

и си мислят, че те са реални,

че с очи ги е всеки видял.

И отрада, и тягостна жал —

всичко носят си те във главата,

18790 тя подвежда така сетивата,

че поражда видения чудни.

        Други смятат се вещици блудни

и обзети от лудост нескрита,

със самата Орисница скитат.

18795 Те твърдят, че когато детето

е родено на този свят трето,

то по трижди на седмица ходи

там, където Съдбата го води,

поред в чуждите къщи се вмъква

18800 и на пречки не се то натъква,

не признава резета, ключалки,

влиза в дупки големи и малки,

без да търси къде са вратите.

Щом плътта изоставят душите,

18805 със вълшебници тръгват на път,

накъдето ги те заведат.

Ето как се това обяснява:

всичко странно, което с тях става,

то не им е в леглото дошло —

18810 от душите им то е било

провидяно, дордето те спели.

        Други някои хора твърдели,

че щом тялото някой обърне

във леглото, преди да се върне

18815 там душата, не ще може тя

да си влезе отново в плътта.

Как ли свестен човек с убеждение

би поддържал такова твърдение?

Без душата човешкото тяло

18820 е фактически вече умряло.

Лесно би си дал сметка умът ти,

че щом всяка неделя три пъти

на път тази душа се намира,

тя по три пъти всъщност умира

18825 и веднага се пак съживява.

И със тези ли хора тъй става?

        В едно нещо съм сигурна аз

и го казвам високо на глас:

никой, щом е умрял един път,

18830 не възкръсва до сетния съд.

Това чудо до днеска веднъж

е изпитал един само мъж —

с Лазар Бог е склонил да го стори[10]

и по този въпрос се не спори.

18835         Как поддържа се тази измама,

че когато душата я няма

в едно тяло и то се обърне,

пак не можела там да се върне?

Нали, щом е навън от плътта,

18840 по-разумна показва се тя.

Вътре то я държи подчинена

и се чувствува по-угнетена.

Затова лесно влиза тя там,

ала трудно излиза. Аз знам,

18845 че дори и да мърдаме ние,

входа винаги тя ще открие.

Малоумни старици твърдят,

така както им сочи сънят,

че щом нощем витаят в простора

18850 една трета от земните хора,

това значи, че всеки в нощта

се е вече разделял с плътта

и духът му е скитал навън.

А щом хората виждат насън

18855 неща разни, това означава,

че в действителност нощ не минава,

без човек да си има видение

според своето лично тежнение,

че не става бездушна плътта му

18860 в една седмица три пъти само…

        Аз не ще разсъждавам дали

сънят истина крие, или

е измама; дали поначало

един сън се приема изцяло

18865 и защо даден сън е ужасен,

а пък друг ни се струва прекрасен,

и дали, щом така точно става,

то се свързва с годините, с нрава

и с това как се чувства духът;

18870 дали именно Бог всеки път

чрез съня ни изпраща прозрение,

или злият дух вместо спасение

ни предлага да тръпнем пред риска.

На мен в този момент ми се иска

18875 да се върна все пак на въпроса

светилата над нас за какво са.

        Щом от облака спре да вали,

щом е пуснал той своите стрели

и от силния дъжд и росата

18880 навлажнени са хем тетивата,

хем стрелите (от тях малка част

слънчев лъч изсушил е завчас),

изморен, той отпуска сега

своя лък — пъстроцветна дъга.

18885 Този лък е със чудно устройство,

със невиждано другаде свойство:

открай време той все е такъв,

че когато се сложи в калъф,

цветовете му в миг неусетно,

18890 като нещо съвсем мимолетно,

ще изчезнат — не ще има как

да се ползва от облака пак.

Друг лък трябва да бъде направен

и тогава, на слънце оставен,

18895 ще добие той спектър богат.

Има също и друг път познат —

и по него до днес светилата

са въздействали тук, на Земята.

Небесата пораждат комети,

18900 цели в огън, и пламъкът свети

като факла в простора безкраен.

Но те имат живот краткотраен.

За тях често разказват се басни:

те вещаели дни най-ужасни

18905 и съвсем близка смърт за кралете.

Характерно за тия комети

е, че дебнат еднакво и краля,

и орача, размахал копраля.

Гледат те във какво състояние

18910 се намира тук всяко създание —

и бедняци, и хора имотни,

разни птици и разни животни —

според климата, в който се раждат

и по който се после нагаждат,

18915 и по тези условия знаят

върху всяка твар как да влияят.

И така всяко тяло небесно

чрез кометите много по-лесно

върху тварите власт упражнява,

18920 както впрочем се всяка поддава.

        Не твърдя аз, че царят във двора

по-богат е от простите хора,

дето ходят пешком по земята.

В алчността аз откривам бедата.

18925 Щом доволен си, ти си богат

и в колиба, и в царски палат.

Щом си алчен, тогаз няма как

цял живот да не бъдеш бедняк.

        На картини приличат кралете.

18930 Върху този въпрос прочетете

Птолемей, който нявга написа

«Алмагест». Човек вижда какви са

според туй откъде наблюдава.

Отдалече щом той съзерцава,

18935 те чаровни са и му се нравят.

Впечатление друго те правят,

ако в тях той отблизо се взира,

и тогава в тях чар не намира.

        За приятел със власт и влияние

18940 ние бихме могли с основание

безусловно сега да твърдим,

че изглежда той мил и любим

на които го малко познават.

А които го знаят, остават

18945 със горчива обида до гроба.

Страх им вдъхва такава особа.

Сам Хораций с правдиви слова

ни говори за всичко това[11].

        Със какво императорът днес

18950 е заслужил високата чест

от планетите той да узнава

кога точно смъртта наближава?

Със какво по-достоен е царят

от орача или от лозаря?

18955 Голи раждат се те — по рождение

са еднакви и аз съм на мнение,

че тук като хора са равни —

силни, слаби, велики, безславни.

Ако разлики вижда светът,

18960 на Съдбата се само дължат:

както ще тя богатства раздава,

едни граби, а други дарява,

без да гледа тук кой с какъв сан е.

Ако някой реши да въстане,

18965 горд с произхода свой, срещу мен

и ми каже, че щом е роден,

благородникът вече си има

цена своя, далеч по-значима

от цената, която със пот

18970 се заплаща, и то цял живот,

ще отвърна, че никъде няма

благородство, щом липсва голяма

добродетел, че долни са точно

тези, дето живеят порочно.

18975 Благородство ще търсим там, дето

с добродетел е пълно сърцето.

Благородство не се наследява.

Благородният сам проявява

тези висши достойнства, с които

18980 благородство било е добито

от дедите във мир и във бран.

Но те в гроба, под своя саван,

всички тия достойнства са взели,

а пък свойте деца са зачели

18985 със богатства, със земни блага.

Само с ум, с добродетел сега

благородство те биха добили.

Клирът днес има повече сили

да блести с интелект, с благородство.

18990 Той показва едно превъзходство

над царете невежи с това,

че ум има във свойта глава.

Та свещеникът днес най-добре

би могъл в един текст да прозре,

18995 да изтръгне със труд и старание

неотменно за всички нас знание

как от много злини да страним,

да се с чест и добро обградим.

В този свят може той всяко нещо

19000 да представи подробно и вещо,

той във старите книги открива

едни хора с душа нечестива,

а пък други — живеещи честно.

И на него добре е известно

19005 от какво човек трябва да бяга,

на какво цял живот да залага.

И един прост свещеник дори

има качества много добри.

Ако липсват, това означава,

19010 че порочно сърце притежава.

Предпоставки той има по-здрави

от човек, който в гъсти дъбрави

за сърни и елени ловува.

        Но духовникът нищо не струва,

19015 щом не е благороден. Тогава

той и зло, и добро различава,

но все пак си е без добродетел.

А пред Онзи небесен владетел

на духовник, прегърнал порока,

19020 казън пада се триж по-жестока,

по-сурова от тази, която

се налага на хора, когато

цял живот безпросветни остават,

добродетели без да познават.

19025 И дори просветен, един крал

не би своето време отдал

на четмо, на писмо и на знание.

В други области свойто внимание

той насочва. Така са нещата

19030 и за тези, които земята

днес владеят. Духовникът има,

в съпоставка със тях, несравнима

преднина. Който много желае

благороден да бъде, да знае,

19035 че такова достойнство голямо

с чест и доблест постига се само.

Нека той да не е мързелив,

нито мнителен, ни горделив;

нека той и науки владее,

19040 и да влезе във бой да умее,

да се пази от низост, коварство,

да живее във дух на другарство

тук със всичките хора, освен

със врага си; да бъде почтен

19045 и изискан с госпожици, с дами,

но по тях да не се много мами,

инак той се на злото поддава.

Само този човек заслужава

и похвали, и почести тук.

19050 Те съвсем не подхождат на друг.

Рицар, който е дързък в борбата,

и възпитан, и смел във делата

(както беше известен Говен[12] —

благороден, добър, откровен —

19055 или пък граф Робер д’Артоа[13],

който в честност и щедрост живя

неизменно от люлката своя

чак до гроба, показвайки в боя

борбен дух на младеж възмъжал

19060 твърде рано и явно успял

леността, недобрите привички

да надвие) — такъв трябва всички

да ограждат със почит и слава.

        На духовника чест се отдава,

19065 добродетели щом в него има,

щом поука от книгите взима,

щом в доброто открива той сила.

Благородници бих изброила

десетина и повече даже…

19070 Може би ще се дълъг окаже

един списък със доблестни хора.

        Преди време и кралят във двора,

пък и другите знатни особи

(много те били, казано в скоби)

19075 философите твърде ценели

и приятелски с тях се държели.

Те на доста поети дарили

градове и градини: Вергилий

бил получил Неапол (тоз град

19080 по-приятен е бил, по-богат

от Париж или от Лаварден[14]);

също тъй бил и Ений[15] ценен

във Калабрия — дълги години

е живял той сред китни градини.

19085         Колко още с произход най-скромен

са оставили по-добър спомен

с благородството в своите сърца

от онези капризни деца

на крале и издигнати хора,

19090 за които не ще тук говоря.

        Дойде време онези, които

философия най-упорито

изучават и в странство отиват

нови знания там да добиват,

19095 да понасят сега немотия

и да ходят дори на просия —

голи, боси, измъчени, гладни,

невидели любов, безотрадни.

Тях ги смятат за хора негодни,

19100 а те явно са по-благородни

от тез, дето днес зайците гонят,

по-достойни са те и от оня,

който нивга не би пожелал

да излезе от своята кал.

19105         Та нима благородник е днес,

който с чуждо достойнство и чест

си живее съвсем своеволно?

Не постъпва ли подло и долно

и не е ли той по-безсърдечен

19110 от сина на разбойник изпечен,

ако ще да е син и на цар

Александър? Със сеч и пожар

всички области той подчинил

и от гордост обзет, обявил,

19115 че в света той се чувства натясно;

и за хората станало ясно,

че владетелят, без да отлага,

война нова ще почне веднага,

за да може друг свят да спечели,

19120 че дори ще се в ада засели,

та и там да се с власт подвизава.

Боговете на ада тогава

затреперили просто от страх,

че със кръста дошъл е при тях

19125 Този, Който ще счупи вратите

на бездънния мрак и душите

на виновните Той ще спаси

и към Бог ще ги сам възвиси.

        От мен няма да чуеш похвала

19130 за човека, ламтящ на провала

да господства над чужди страни

чрез безспирни жестоки войни.

        Ако аз само някои хора

благородници искам да сторя

19135 и нехая за други, които

са наричани «паплач» открито,

то нима ще постъпя добре?

Онзи, който с ума си прозре

тази истина, той непременно

19140 проумял би и колко е ценно

благородните, честни младежи

да изпитват върховни стремежи

като свойте деди и бащи.

Ако някой днес много ламти

19145 благородник да бъде тук, сам

се нагърбва с товар най-голям:

та той би се накичил със слава

и дори да не я заслужава.

Тази титла принася му в дар

19150 само този свръхтежък товар.

Щом човек има свои заслуги,

в никой случай не бива и други

да получат облаги от тях

и не трябва за ничий чужд грях

19155 да се честен човек укорява.

Нека всеки хвала да отдава

на човека, заслужил това.

Ако някой с измамни слова

лъже хората най-безогледно,

19160 посветил се на дело зловредно,

ако груб е или горделив,

долен, нагъл или мързелив,

ако милост към друг няма той

(а такива са много на брой),

19165 със какво ли заслужил е днес

да се слави с родителска чест?

И не е ли по-низък от тия,

дето тънат във бедност до шия?

Всички съвестни хора дано

19170 разберат, че не е все едно

благородство и чест да добиеш,

като свойте достойнства разкриеш,

и, от друга страна, цял живот

да ламтиш за пари и имот.

19175 Ако някой човек се стреми

да натрупва богатства, земи

и в ковчезите златните марки

наброяват над сто хилядарки,

той на други това ще остави.

14180 А пък който усилия прави

да добие достойнство и чест,

по роднински не ще може днес

да ги включи в едно завещание.

Как дарил би човек свойто знание,

19185 благородството, славата своя?

Полза може да има за тоя,

който би се от него поучил

и единствено той би сполучил.

Друго никой не ще му отнеме.

19190 Знам, че много са в нашето време

тия, дето съвсем не ценят

това, що е постигнал родът.

Дай им само имот да събират

и послушай как те претендират,

19195 че били достолепни, защото

благородно било потеклото:

че със себе си кучета водят,

че за дивеч на лов често ходят

из ливадите тучни, в горите,

19200 из полята или край реките

и безкрайно трудът им тежи.

Все си служат със долни лъжи,

с чужда слава държат да се кичат,

но на свойте предци не приличат.

19205 Недостойно те тук всеки път

благородни сами се зоват.

А аз хората равни създавам,

с благородство сърцата дарявам —

то се казва естествена щедрост:

19210 едно чувство, наситено с ведрост,

е получил човекът от мен,

както с разум от Бог е дарен.

Сред всемира свободен оставен,

той би бил и на Господа равен,

19215 да не беше смъртта на Земята —

тя държи го извън божествата.

        Ако други достойнства желае,

сам би трябвало той да дерзае,

за да стигне до собствена слава.

19220 Благородство от друг се не дава

ни на граф, ни на крал. А срамът

е дори по-голям, щом синът

на монарха порока прегърне

и щом той на честта гръб обърне.

19225 Щом не е пряк наследник на цар,

а дете на свинар, на коняр,

не ще бъде обидно тъй чак.

        Ще е по-приемливо все пак,

ако страх проявил бе Говен,

19230 ала в случай че беше роден

от страхливец във кът изоставен,

вместо син да е той на прославен

рицар — както е бил Реноар.

        Ако нейде умре някой цар,

19235 по-известна ще стане смъртта му

от смъртта на селяк и не само

ще се знае за нея в палата,

но дори и навън от страната.

Често някой от простите хора,

19240 щом съгледа комети в простора,

неминуемо сам си внушава,

че тях Бог за царе ги създава.

Ако нямаше днеска царствата

и родените тук, на Земята,

19245 бяха равни и в бой, и във мир,

светилата в небесната шир

пак взаимно си биха влияли

и комети пак биха създали,

ако те, за да сторят това,

19250 имат нужния брой вещества.

А наивните смятат все още,

че под тяхно въздействие нощем

странни дякони горе се скитат

и кометите ниско прелитат,

19255 за да паднат при нас на Земята.

Който разум си има в главата,

не допуска, че там, на небето,

има нещо нетрайно, което

тук при нас би сам долетяло.

19260 Горе ни едно светещо тяло

не се удря във друго. Тогава

от какво ще се то разрушава?

Светилата не ще позволят

чуждо тяло по техния път

19265 да лети, освен лъч от звезди.

Ала той им не носи вреди.

        Пак звездите чрез свойто влияние,

според туй на какво разстояние

помежду си са те подредени,

19270 предизвикват ту зими студени,

ту затопляне — зной или хлад,

сняг, виелици, дъжд или град.

        А пък щом затъмнение има,

много хора ги ужас обзима

19275 от това, че за тях е отнета

светлината на цяла планета.

Ако знаят как всяко явление

се поражда, в това притеснение

те не биха живели и час.

19280         Пак звездите подгонват талаз

след талаз и разбунват морето,

те повдигат вълни до небето

да ги облак дъждовен погали,

а утихнат ли страшните хали,

19285 на морето те пращат покой.

И то вечно било би в застой,

да не бе под властта на Луната,

от която се движи водата

към брега ту напред, ту назад,

19290 без да има ни отдих, ни спад.

Ако иска човек да узнае

как небето на нас ни влияе

и какви чудеса върши тука,

той не може със свойта наука

19295 тези странни неща да опише.

И аз също така чувствам свише

благотворното звездно давление —

то оставя у мен впечатление,

че сам всяко тяло небесно

19300 със дълга си се справя чудесно.

Със стихиите аз въобще

грижи нямам. В надлежен ред те

свое място в простора намират

и се много добре комбинират.

19305 Под Луната тук всичко е тленно.

Всяка твар ще умре непременно,

със каквото и тя да се храни.

Съществата изглеждат призвани

и по своята същност природна,

19310 и по висша повеля Господня,

по която се водят изцяло,

да се връщат към свойто начало.

Този принцип не е отменим

и за всички е той приложим.

19315 И треви, и цветя не престават

да се лично на мен подчиняват.

Те растат според мойте закони:

и стъблата, и техните клони,

и узрелият плод, и цветята

19320 в лесовете или из полята —

по призвание всички вървят

и очакват да дойде мигът,

в който страшната смърт ще настъпи.

Всички птици в света са ми скъпи

19325 и са много красиви наглед.

Следват те стародавния ред,

изпълняват дълга си почтено,

както тук е от Бог отредено.

Всички искат чеда да оставят

19330 и с това на рода си чест правят —

както дните безспирно се нижат,

тъй и те за децата се грижат.

        С всички други животни нещата

вървят много добре. Към земята

19335 неизменно глави те са свели.

Срещу мене не са се заели

да се борят, а кротко и мирно

те вървят в свойта диря безспирно.

Щом се мъжко със женско сбере,

19340 те се винаги чувстват добре

и инстинктите в тях се обаждат

да ги карат потомство да раждат.

Те се свързват по двойки без брак

и добре преживяват все пак.

19345 Те от мен са доволни, защото

съм им дала аз всичко, каквото

им е нужно да бъдат щастливи.

        Насекомите мои красиви,

мойте мравки безбройни, змиите,

19350 пеперудите пъстри, мухите,

тези червеи, дето се хранят

само с гнило, и те се прекланят

пред всеобщи за тях правила

и помагат на мойте дела.

19355         Само този, на който лицето

е обърнато все към небето,

на когото дарих досега

всевъзможните мои блага,

този, който единствен обича

19360 да твърди, че на Бога прилича,

той — човекът — е днес спрямо мен

и от вълк дори по-озверен.

Много грижи ми той причини,

а пък аз го дарих с добрини.

19365 Душа, тяло, крака и ръце,

проницателен ум и сърце

сътворих му изкусно и вещо.

Но му липсва най-важното нещо.

        Не признава ми днес той властта,

19370 а три сили в духа и плътта

аз му вдъхнах чрез моите изкуства:

съществува, живее и чувства.

Този жалък негодник снабден е

със големи предимства от мене.

19375 Той напълно е днес обладал

добрините, що Бог е създал.

На земята със всичките твари

той поддържа приятелства стари:

като камъка той съществува,

19380 като птиците вижда и чува,

като стръкче зелено живее.

Но и други неща той умее —

та нали той от Бог е дарен

като ангел със разум свещен.

19385         Каква друга подробност остава?

Всички качества той притежава —

той е някакъв нов малък свят,

но е даже от вълк по-зъбат.

Аз съм длъжна, макар и накрая,

19390 с чиста съвест пред теб да призная,

че не съм го със разум дарила.

Мен ми липсва способност и сила,

не ми стига на мене умение

за такова разумно творение.

19395 Това, дето до днес съм създала

на света, подлежи на развала.

Платон сам ни в това убеждава

чрез свой труд[16], в който той споменава

ту мен, ту боговете и казва,

19400 че Създателят тях ги предпазва,

че предлага им вечна подкрепа,

без която от смърт най-нелепа

ще умрат и те също незнайни.

А пък мойте дела са нетрайни,

14405 според Платон, защото не мога

се сравни по способности с Бога,

че единствено Той във всемира

триизмерното време съзира.

        Император е Той, Той е крал.

19410 Според Платон, Той сам е създал

божествата и с глас много строг

заявил: «Аз съм вашият Бог,

ваш Създател съм Аз, ваш Баща,

а пък вие сте Мои деца.

19415 Тук Природа ви тленни остави,

а пък Бог ви безсмъртни направи.

Това, що е било сътворено

от Природа, остава си тленно.

Всемогъщ и всемъдър съм Аз

19420 и смъртта не би имала власт

тук над ни едно Мое творение.

В крайна сметка оставам на мнение,

че щом вие сте тъй сътворени,

ще останете все застрашени

19425 от смъртта. Но не ще се скъпя

да ви в труден момент подкрепя.

Без Мен вас непременно ви чака

смърт — така, както в този свят всяка

твар във даден миг става излишна.

19430 Но по Моята воля всевишна

вечно всеки от вас ще живее.

Мойта воля над всичко владее

и съставът на вашето тяло

зависи пак от Мене изцяло,

19435 а чрез него Аз бих ви довел

до безсмъртие.» Платон е счел,

че е най-добре всичко на книга

да изложи. Във нея той стига

до такива хвалби и възхвали

19440 спрямо Бога, каквито едва ли

някой друг в Древността е оставил.

И все пак не е всичко направил:

не е имал тъй умна глава,

че да схване напълно това,

19445 дето станало тук, на Земята,

със онази девица пресвята.

Тя, с корема, могла да прозре

и от Платон дори по-добре

как при нея нещата стоят.

19450 Още щом бил заченат плодът

(от това е сияела цяла),

тя преди всеки друг осъзнала,

че е Той една сфера безкрайна

със окръжност изобщо незнайна

19455 и със центрове просто безброй.

И триъгълник чуден бил Той —

в едно трите Си ъгъла сбрал,

Той чрез трите явявал се цял.

Някой път за триъгълен кръг

19460 Го е вземала тя или пък

за триъгълник кръгъл… Тъй Дева

с Него толкова странно зачева.

Ала Платон в това не прозрял,

триединството той не видял,

19465 нито пък божеството, което

било в кожа човешка. И ето

че бе Господ Създател наречен.

Бог, всесилен, всемъдър и вечен,

на човека разсъдък дарил,

19470 а пък той се на Бог отплатил

с непризнателност — станал предател

спрямо своя Творец и Създател.

Но сгрешил… Щом се Бог въплътил

във човек, бил убит, че решил

19475 да спаси туй мизерно създание.

Това станало без мое знание.

        Знам, че Бог може всичко, но аз

от почуда изпаднах в несвяст,

щом научих как Той се родил

19480 и как вързан за кръста Той бил

от едно същество тъй безбожно.

А за мен е съвсем невъзможно

да накарам девици да раждат.

        А това рождество предугаждат

19485 и еврейски, и други пророци.

Те със своите мъдри уроци

искат наште сърца да смирят,

да ни някак и нас убедят

в това странно за мен предсказание.

19490 Сам Вергилий във свойто писание

«Буколики»[17] предава словата

на Сибила (таз жрица самата

от Свети Дух била посветена):

«За да бъде земята спасена,

19495 нов ред идва и всички народи

Той по верния път ще ги води.

Вековете, железни до вчера,

ще отстъпят пред златната ера.»

Дори Албумасар[18] споменава,

19500 без да казва как сам го узнава,

че една благородна девица

ще се скоро роди под звездица

благосклонна — под знака на Дева,

и че тя, без от мъж да зачева,

19505 ще откърми един Младенец —

неин Син, неин Бог и Отец,

без да бъде от нейния мъж

тя докосвана нито веднъж.

        В християнския свят оттогава

19510 през септември се почит отдава

на пресвятото нейно рождение.

        С мойте дейности аз, без съмнение,

на човека целя да помагам.

Знае Бог колко грижи полагам

19515 все за него — каквото добих,

на човека го аз посветих.

И все още му нещо не стига,

срещу мен той дори се надига

дързък, нагъл, съвсем непочтен.

19520         Какво още да чуеш от мен?

С почит аз към човека проклет

се отнасях, а той във ответ

ми заплаща с обиди и срам.

Скъпи отче, прекрасно аз знам,

19525 че напразно се нему обричам.

За какво да го още обичам,

щом той с мен ще е нагъл до края?

Да, създадох го аз, но се кая.

Да мълча вече няма да мога.

19530 Днес кълна се и в кръста, и в Бога

(Който беше целунат от Юда

и Когото за срам и почуда

Лонгин[19] с копие мушна в ребрата),

че дошъл е денят за отплата

19535 спрямо моя тиран и предател

пред самия Бог — негов Създател.

Аз жена съм — и аз съм от тия,

дето нищо не могат да скрият.

Обруган той ще бъде така,

19540 както друг не е бил досега.

Щом не се вслушва в моите уроци,

ще ви кажа и колко пороци

има този презрян нечестивец,

раболепен лакей, горделивец,

19545 лицемерен безумник, скъперник,

безподобен клеветник, мизерник,

непохватен, дори мързелив,

вероломник, крадец завистлив,

богохулник, омразен подлец,

19550 самохвалко, престъпник, лъжец —

с една дума, във себе си той

съчетал е пороци безброй.

Та не вижда ли днес, че така си

гроб копае, върви към смъртта си?

19555 Всяко нещо, родено, живяло,

се завръща във свойто начало.

И когато човекът-предател

се завърне при своя Създател,

на Когото е длъжен безспорно

19560 цял живот той да служи покорно,

как би гледал към Бога тогава?

А и Господ Бог, Който раздава

правосъдие, би ли простил

на човека, щом лош той е бил,

19565 щом не го е от Господа страх,

щом е вършил той грях подир грях

и за свойта несрета не жали.

Сякаш някаква клетва са дали

и големи, и малки, та днес

19570 не държат те на своята чест.

Но все някога идва часът,

в който те за честта ще платят —

кой със срам, кой със смърт страховита.

На какво ли все още разчита

19575 този клетник? Нали съдията

не се в никакъв случай отмята

от закона, а иска нарочно

греховете си всеки най-точно

да признае. Каква ли награда,

19580 освен черно бесило във ада,

би Всевишният дал на човека?

Дали в тежки вериги довека

ще го строго държи Сатаната,

или сам ще си плаща вината

19585 във пламтящата жар и в катрана,

който буйно възвира в казана?

Или вечно ще бъде въртян,

на едно колело прикован,

така както бил мъчен без жал

19590 Иксион[20] или както Тантал[21],

във блатиста вода потопен

и от жажда и глад изнурен,

ще умре. (На Тантал до брадата

е достигала вече водата,

19595 но не можел да пие, защото,

щом понечел, веднага нивото

ниско спадало… Мъчен той бил

и от глад, но не го утолил:

пред носа му висяла весден

19600 една ябълка — щом, изтощен,

той отворел устата широко,

тя се вдигала по-нависоко.)

Или камък по стръмния склон

той ще тласка с въздишки и стон,

19605 както, клети Сизиф, правиш ти,

и щом камъкът пак полети,

ще поема той, без да унива,

пак нагоре… Вода ще налива,

както нявга онези Белиди[22],

19610 в съд без дъно, но няма да види

пълна кацата ни един път.

Нали знаеш на Титий[23] дробът

как изяден е бил долу, в ада,

най-кръвнишки от два лешояда!

19615 Колко мъки по-силни, по-тежки

са понесли душите човешки!

Бог на всеки човек за вината

отредил е във ада отплата —

всеки там своя дял ще получи.

19620         Невъзможно е тъй да се случи,

че сам Бог, Който съди правдиво,

да погледне все пак милостиво

към лихваря, незнаещ насита.

Не, не бива човек да разчита

19625 на такова едно снизхождение,

щом извършил е той прегрешение.

Ако хората стигнат до грях,

нека Бог се разправя със тях.

        Но и сам бог Амур час по час

19630 се оплаква от тях. Пък и аз

от човека се вайкам, защото

той отказва ми всичко, каквото

ми дължи… Гений, твоят език

тъй изискан е. В същия миг

19635 отиди на Амур във войската.

(Той за мене си дава душата,

с неподкупна любов ме обича:

нещо в мен го по-силно привлича

от магнит.) Поздрави го от мен.

19640 Бъди също учтив и почтен

към Венера — другарката моя,

и към всички барони във строя.

Но Притворство недей поздравява,

ако все още то се сдружава

19645 със изменници, с разни лъжци,

с благонравни наглед подлеци

(нали в книгите не един път

тях ги псевдопророци зоват).

И Въздържаност аз подозирам,

19650 горделива я често намирам,

макар тя да се прави на скромна.

Нека още веднъж ти напомня —

от мен поздрав недей им предава:

най-добре с тях човек да внимава.

19655         Амур можеше тях да пропъди

от войската, но сам той отсъди,

че без тях тя не би победила.

И аз бих им вината простила,

ако твърдо все пак защитят

19660 любовта, ако те намалят

всички тези сърдечни беди.

        При Амур, драги мой, отиди,

мойте жалби предай му и нека

не наказва той строго човека.

19665 Новината кажи му от мен,

хем да бъде врагът затруднен,

хем това на Амур да помогне.

А щом смута си той превъзмогне,

отлъчете онези, които

19670 срещу нас се опълчват открито.

Нека всичко да бъде простено

на онези, които почтено

следват мойте закони свещени,

вещо в моя трактат отразени.

19675 Нека те се безспирно множат,

продължен за да бъде родът.

Нека те до минутата сетна

се обичат и аз ще ги сметна

за приятели мои най-мили,

19680 ще им давам и радост, и сили,

стига в своята дейност да бдят

да не би нещо те да сгрешат,

че с греха си човек заличава

добрините, които Бог дава.

19685         Изповядат ли те своя грях,

прошка вечна отдайте на тях

(не за няколко само години,

че тогава тя нищо не чини).

Щом се в лагера ти озовеш

19690 и им поздрав от мен предадеш,

ще ти всички обърнат внимание.

Начаса това мое послание

там предай на Амур и войската.

Запиши го, да знам аз самата,

19695 че ще кажеш ти точно каквото

от мен чул си!“ Той свърши писмото

и Природа печата постави,

но реши да го малко забави —

за уместно богинята счете

19700 да си каже сама греховете,

да му всичко подробно признае,

така както сам Бог го желае.

А добрият свещеник веднага

отреди това, що се полага

19705 за греха, който имаше тя:

по-добре да забрави скръбта,

при ковашкия мех да остане

и със свойте дела да се хване —

да си службата гледа, дордето

19710 го изисква тъй Бог от небето.

Нали Той гради, Той разрушава.

„Боже, нека така продължава!“ —

каза тя, а пък Гений й рече,

че готов е за тръгване вече.

19715 „Аз бих искал по-бързо да ида

всички влюбени хора да видя,

да помогна във мъката тяхна.

Но преди това трябва да махна

това расо и този Филон[24].“

19720 Щом ги той закачи на пирон,

светски дрехи веднага облече,

сякаш Гений готов беше вече

да танцува. Той взе си крилата,

та по-бързо да стигне войската.

19725 А Природа пак там си остана

и със чука отново захвана

да кове така, както по-рано.

        И от вихър дори по-припряно

Гений в миг до Амур долетя,

19730 но Притворство той там не видя —

то се чувствало тъй виновато,

че изчезнало още когато

бяха хванали Старата — тази,

дето мен от беди ме предпази

19735 още щом ми вратата отвори

и Добър Прием с мен заговори.

А Въздържаност още си беше

там, обаче по всичко личеше,

че щом Гений пристигне, веднага

19740 щеше тя надалеч да избяга.

Да й даваха колкото щат,

нея нямаше как да склонят

да останат със Гений те двама,

щом Притворство при нея го няма.

19745 Към събраните, без да се бави,

Гений най-учтив поздрав отправи

и им каза какви точно цели

в стана бяха го бързо довели.

        Аз умереност тука ще спазвам

19750 и не мисля сега да разказвам

каква радост обзе им сърцата,

щом научиха те новината.

Ще ви дребните факти спестя

със цел вашия слух да щадя —

19755 няма сам да постъпвам подобно

на наставника, който подробно

ви представя нещата без нужда

и събраните бързо прокужда.

        Амур расо на Гений надяна

19760 и с дар щедър пред него застана —

с пръстен, жезъл и митра, която

цяла грееше, сякаш бе злато.

Всички чакаха с много внимание

това толкова важно послание.

19765 А Венера, с очи оживени,

свещ запалена даде на Гений,

та когато приключи проблема,

да се чуе навред анатема.

И свещеникът, без да се бави,

19770 във цял ръст се пред всички изправи,

към небето повдигна очи,

на висок постамент се качи

да се чува добре от войската.

Щом видя как ей тъй на земята

19775 в кръг бароните вече седят,

Гений стори им знак да мълчат,

свойта харта грижливо разгъна

и в мълчание всичко потъна.

С глас висок почна той да чете

19780 и при първите думички те

едни с други се сбутваха вече.

[1] Ст. 18376. Бакх (грц. Дионисий) — римски бог на плодородието, лозарството и виното. ↑

[2] Кибела — фригийска богиня на възраждащата се природа, «великата майка» на всички живи същества. ↑

[3] Пан — аркадски бог; първоначално божество на пасищата, а по-късно произведен в бог на Вселената. ↑

[4] Ст. 18423. Еол — владетел на митическите Еолийски острови. Поставен от Марс за повелител на ветровете, които държал затворени във вечна тъмнина и пускал само от време на време. ↑

[5] Ст. 18447. Алхацен (Абу Али ал-Хасан бен ал-Хайсам) (ок. 965–1039) — арабски математик, физик и астроном. В съчинението си «Погледи», известно и под заглавието «Оптика» — преведено на латински език през 1270 г. и добило широко разпространение в Европа като учебно помагало, — изследва закономерностите на оптиката, на атмосферните и някои планетарни явления. ↑

[6] Ст. 18551. Става дума за Природа и Гений. ↑

[7] Ст. 18554. Вж. Библия, Книга на Еклесиаста или Проповедника, 26:1. ↑

[8] Ст. 18603. Аристотел, «Метеорологика», III, 4. ↑

[9] Ст. 18647. Има се предвид «Погледи» на Алхацен. ↑

[10] Ст. 18833. Вж. Библия, Евангелие от Йоан, гл. 11. ↑

[11] Ст. 18948. Хораций, «Писма», I, 18, 86-87: «Dulcis inexpertis cultura potentis amici; Expertus metuit» — «Да се угажда на силен невежият смята за сладост, / плаши го опитен мъж» (цит. по Квинт Хораций Флак, «Събрани творби», изд. «Народна култура», С, 1992, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[12] Ст. 19053. Вж. бележката към стих 2075. ↑

[13] Ст. 19055. Граф Робер д’Артоа — става дума за Робер II д’Анжу (ок. 1250–1302), племенник на Свети Луи; носил е прозвищата Добрия и Благородния. ↑

[14] Ст. 19081. Лаварден е село близо до Вандом. Изглежда, авторът си служи с това име заради римата. ↑

[15] Ст. 19082. Ений, Квинт (239–169 пр.Хр.) — римски поет от гръцки произход; автор на епическата поема в 18 книги «Анали», в която описва историята на Рим, и на драматични творби. ↑

[16] Ст. 19398. Жан дьо Мьон се позовава на «Тимей». ↑

[17] Ст. 19491. «Буколики», IV, 7–10. ↑

[18] Ст. 19499. Албумасар (Абу Маашар) — арабски философ и астроном от IX в., автор на «Въведение в астрономията». ↑

[19] Ст. 19533. Според преданието Лонгин е римският стотник, командвал екзекуцията и пазил Исус на кръста; по-късно приел кръщението от апостолите и проповядвал евангелието в Кападокия; осъден на смърт, загинал мъченически. ↑

[20] Ст. 19590. Иксион — престъпен цар на лапитите в Тесалия. За опита му да прелъсти Юнона Юпитер го наказал да бъде привързан на огнено колело, което да се върти вечно. ↑

[21] Ст. Тантал — син на Юпитер. За да изпита всезнанието на боговете, насякъл на парчета сина си Пелопс и им го поднесъл на блюдо. За наказание те подложили светотатника в подземното царство на вечна жажда и вечен глад. ↑

[22] Ст. 19609. Белиди (или Данаиди) — това са петдесетте дъщери на Да-най, син на египетския цар Бел и брат близнак на Египт. Петдесетте синове на Египт принудили чичо си да им даде дъщерите си за съпруги. Преди първата брачна нощ Данай предал на дъщерите си по един кинжал с поръка да убият младоженците. Само една от тях не изпълнила зловещото дело. Останалите били наказани от боговете да пълнят в подземния свят каци без дъна. ↑

[23] Ст. 19612. Титий — титан, син на Юпитер. Поради това, че посегнал на богинята Лето, бил прикован в Тартар, където два лешояда непрекъснато ръфали от черния му дроб, който все нараствал отново. ↑

[24] Ст. 19719. Филон — богослужебна дреха на свещеник, която се облича върху другите одежди. ↑

Ст. 19782-20818: Проповед на Гений. Анатема срещу враговете на Природа. Чукове, пера и плугове. Трите мойри, трите фурии, тримата властелини на подземното царство. Паркът на премъдрия Пастир с извора на живота — антитеза на градината на Удоволствие с извора на Нарцис.

        Със уверен глас Гений им рече:

„По съвет на самата Природа —

тая, дето безспирно под свода

19785 труд полага за всичките твари

като най-правоверен викарий,

и на Бог, Който всичко владее,

Който в бляскава кула живее

сред огромни дворци величави

19790 (нея Той за наместник остави,

та за всичко да бди на Земята,

да следи как кръжат светилата —

нали техните вечни закони

регулират сега това, що ни

19795 трябва в този и в другия свят;

тя със своя свещен занаят

е тук всички неща сътворила

и на всички е тя отредила

къде, как и кога да растат;

19800 затуй нищо излишно светът

не ще никога има — дордето

денонощно върти се небето),

та аз днеска по нейната воля

съм пред вас и настойчиво моля

19805 афоресан за миг да се види

всеки, който Природа обиди:

и големи, и малки — в ответ

на това, че изконния ред

не зачитат и пречат самата

19810 тя добре да си гледа делата.

А пък който я днес уважава,

който най-безрезервно отдава

дух и ум за любов въжделена

и се радва на обич почтена,

19815 нека в рая да бъде призван

и с най-свежи цветя увенчан.

Ако той си греха изповяда,

аз за негова висша отрада

върху себе си всичко бих взел

19820 и пред Бога обет бих поел.

        За беда тези хора себични

е Природа дарила с различни

инструменти: с мотика и чук,

със копраля и рало, и плуг —

19825 да засяват със семе нивята,

за да имат реколта богата.

За беда е, защото не щат

нито угари те да орат,

нито с друго да служат на нея,

19830 сякаш всичко им вече додея —

и коси, и мотики, и книги.

А Природа така сътвори ги,

че да може родът да векува

и от смърт да не се той страхува.

19835 Аз се чудя и просто не знам

тези клетници нямат ли срам,

та не искат поне един път

върху книгите поглед да спрат —

ала зле със ума си са също.

19840 Ако книгите не се разгръщат,

не след дълго те ще мухлясат;

наковалните вред ще ръждясат,

ако чук върху тях не звъни.

В близко бъдеще те в целини

19845 ще превърнат богатите ниви.

Ах, дано да ги в гроб турят живи,

дано скоро изгният в земята,

щом зарязаха тъй сечивата,

дето Бог сътворил беше лично.

19850 На Природа Той казал изрично

да им също такива направи,

да ги щедро на тях предостави,

за да има родът живот вечен,

макар всъщност да беше обречен

19855 вече всеки един между тях.

И човекът изпаднал би в грях,

ако той наближи шейсетте

и във никакъв случай не ще

с тези средства деца да създава.

19860 Ако Господ това одобрява,

би изчезнал човешкият род.

И тогава и нивите плод

не ще дават, и разни гадини

ще заселят нивя и градини.

19865 Нови хора би Бог сътворил

и би мъртвите пак съживил.

Ако девствени също така

и те бъдат, със твърда ръка

умъртвил би ги Бог на свой ред…

19870 И все тъй би било занапред…

Ако Бог е добър към едни

и в живота така ги щади,

че права безгранични им дава

и да раждат не ги задължава

19875 затова, че с добро име те са,

може би ще Му също хареса

да са всички в света с участ сродна,

да се радват на милост Господня.

Ако беше така, един ден

19880 ще изчезне светът според мен.

Аз не знам дали Вяра ще може

аргументи добри да изложи

в своя полза. Една благодат

носи Бог и на стар, и на млад

19885 и с еднаква любов ги огражда.

В мига, в който човекът се ражда,

Бог дарява мъжа и жената

и с разсъдък, и с чувства в душата

и им сочи към Себе Си път.

19890 Щом Бог иска едни да стоят

вечно девствени, милост такава

проявил би към всички тогава.

Защо не? Нима има значение,

че не ще даде Бог продължение

19895 на рода?… Това знам по въпроса.

Теолозите — те за какво са? —

нека те настървено да спорят,

щом за тия неща заговорят.

        Който днес не си служи с перото

19900 (на което дължим потеклото)

и за ценната книга нехае

(а нали предоставена тя е

на света от самия Създател,

за да бъде тук всеки писател),

19905 този, който държи двата чука,

но не иска надлежно да чука,

инструментите той си отдава

на една неизбежна забрава.

Този, който, от грях заслепен,

19910 най-надменно от пътя свещен

все страни и се сам отчуждава

и не пори в браздицата права

с плуга свой, този клетник е значи

като тия нещастни орачи,

19915 дето почва безплодна орат,

дето в права бразда не вървят,

дето зле държат своето рало

и безценното семе изцяло

най-безсъвестно те пропиляват.

19920 Едни други се те покваряват

и постъпват съвсем непочтено.

Те вървят след Орфей, извратено[1] —

нито писал е той, ни орал,

нито с тежкия чук е ковал.

19925 (Той на клуп да виси било редно

за това си държание вредно

към Природа.) А тези, които

срещу нея се борят открито

и от нейния ред се отвръщат

19930 и наопаки всичко обръщат,

и от умисъл лош не желаят

поне верния смисъл да знаят,

а поуките нейни нарочно

възприемат превратно, порочно,

19935 тук отлъчени трябва да бъдат,

строги съдници тях да ги съдят,

за да бъдат лишени те всички

хем от чукчета, хем от торбички —

от такъмите, дето висят

19940 и ги тях към мъжете числят.

Да им вземат перата, с които

все отказват така упорито

да пропишат по книгите ценни,

от Природа на тях подарени.

19945 А пък острото рало, с което

те не искат да порят полето,

нека тях надроби на парчета.

Този, който им следва завета,

нека цял живот тъне във срам.

19950 А грехът им, ужасно голям,

да ги мъчи така, че да вият

чак от болка! И нека ги бият

с пръчки жилави тъй по лицата,

че със месеци цели следата

19955 да не се заличава по тях.

Дано другите бягат от грях

и от техния път да странят.

Вие, живите, ваш е дългът

да извършвате с много старание

19960 всяко свое природно деяние,

да откривам у вас бързина,

характерна за горска сърна,

да сте даже от вятър по-леки,

щом вървите по мойте пътеки.

19965 От душа и сърце работете

и аз вам ще простя греховете.

Дорде чувствате в себе си сили

и кръвта ври в младежките жили,

в непрестанно движение нека

19970 да живеете всички довека.

Нека никой ваш член не изстива!

Инструментът ви нивга не бива

неизползван от вас да остава.

Който работи, бързо се сгрява.

19975         Работете, барони, орете,

потеклото си тъй възвърнете!

Плугът всичко ще тури във ред.

Разголете се доста отпред,

а щом искате хлад, ако щете,

19980 съвсем голи дори останете.

Може всичко от вас да свалите,

стига тъй да не се простудите.

Напрегнете си цялото тяло,

повдигнете с ръце вашто рало,

19985 та когато опре до земята,

да попадне лемежът в браздата —

той така ще оре по-дълбоко.

На конете викнете високо —

нека по-бързо те да вървят,

19990 за да бъде по-спорен трудът.

Дръжте здраво остена в ръка,

двата вола рогати така

зажеглете във тоя ярем,

че браздата да бъде съвсем

19995 както трябва — дълбока и права.

Щом достигнете края, тогава

поседнете за малко отмора —

тя е дар за работните хора.

Щом след труд човек дъх не поеме,

20000 той не ще издържи дълго време.

Ако вие не можете пак

да започнете, гледайте как

поне вашата страст да не спада.

        Кадъм[2] бил по съвет на Палада

20005 декар цял наведнъж изорал

и на дракон зъбите посял.

От тях никнали рицари смели,

те веднага оръжие взели

и започнали бой ръкопашен.

20010 Резултатът бил тъжен и страшен —

в боя лют оцелели петима

и във тях видял Кадъм, че има

пет другари най-верни — готови

да положат солидни основи,

20015 за да бъде издигнат град Тива.

Кадъм бил го заселил с такива

знатни хора на своето време,

що се раждат от най-добро семе.

При едно сполучливо начало

20020 и на вас би добре провървяло.

Две помощнички има за всеки[3]

и те могат рода ви навеки

да поддържат. С тях ставате трима,

щом разсъдък в главата ви има.

20025 Един враг вас ви дебне обаче.

Затова се бранете така, че

да окажете силен отпор.

Ако трима в решителен спор

да се справят с един не успяват,

20030 те наистина бой заслужават.

Три сестри има, както се знае,

но противник ваш само една е —

тя на всички живота отнема.

А Клот често хурката взема

20035 и с Лахезис тя сръчно изприда

нишки хубави, здрави, преди да

се намеси тук злата Атропа.

Тя разкъсва каквото докопа.

Ще се справи и с вас, щом не щете

20040 както трябва сега да орете.

Непрекъснато дебне ви тя

и рода ви ще прати в пръстта.

Какъв звяр! Какъв яростен враг!

Милост! Милост, сеньори! Аз пак

20045 ще се върна към хора покойни —

за бащи и за майки достойни

ще ви спомня. По тях се равнете

и от правия път не странете.

От тях примери вземайте вие,

20050 вижте где доблестта им се крие!

Много трудности те са надвили,

но живот са на вас подарили.

Със любов и със милост към вас

са живели до сетния час.

20055 Ако те не се бяха наели

с такъв труд, свят не бихте видели.

Затова днес и вие мислете

как на други живот да дадете.

Най-старателно дръжте перото

20060 и напрягайте сили, защото

от вас помощ очакват онези

две сестри — и Клото, и Лахезис.

Нека всеки да чука, да тропа,

та щом шест нишки скъса Атропа,

20065 да изникнат дванайсет тогава.

Нека тъй се родът умножава

и да прави с това на инат

на Атропа. Обзета от яд,

тази мойра притворна, измамна,

20070 безсърдечна, жестока, безсрамна,

тук живота цели да възпре,

тя се радва, щом някой умре,

и със всичко каквото намери

храни Цербера[4], който трепери

20075 в плен на алчност и жад безподобна.

Ако тази негодница злобна

го не храни, той би побеснял

и наскоро дори би умрял.

Ненаситният, алчният хрът

20080 е увиснал на тройната гръд

на Атропа. Устата му тройна

смуче тази наставница дойна

и я тегли с най-яростен вид.

Той не ще бъде нивга отбит,

20085 той ламти и за други храни.

Тя му хвърля мъже и жени

във устата и все се надява,

че я пълни, а пак си остава

празна, както преди е била.

20090 Колко много души и тела

има в тази отворена паст!

Дебнат там с отмъстителна страст

трите фурии, три кожодера —

Алекто, Тисифона, Мегера[5].

20095 А последната всички до крак

би изяла, да имаше как.

С три фурии очаква ви адът.

Щом съгледат човек, те нападат,

те го връзват, бичуват, дерат

20100 и на огъня жив го пекат.

Всички тези жестокости стават

пред съдници трима — заседават

вечно там и за всякакъв грях

ще последва присъда от тях.

20105 Тези съдници с ред изтезания

научават какви злодеяния

човек върши — бил стар или млад.

От тях плаши се целият свят.

Имената им искам все пак

20110 да ви дам: те са Минос, Еак,

Радамант[6] — и били трима братя,

а пък Юпитер бил е бащата.

Честни те са били и почтени,

затова са били назначени

20115 като съдници строги във ада.

От Плутон тази ценна награда

отредена била, щом душата

им напуснала вече телата.

Затова вие там не ходете

20120 след смъртта си — дълбоко вникнете

във природните мъдри уроци

и избягвайте всички пороци.

От Природа научих аз днес,

че възлизат на двайсет и шест —

20125 кой от кой се явява по-вреден.

Щом човек от порока пореден

отърве се навреме, тогава

той от ада се всъщност спасява

и от трите мръсници убоги,

20130 и от тримата съдници строги.

Аз пороците бих изброил,

но с подробности бих прекалил.

Тях ги има, доколкото знам,

във «Роман за Розата». И там

20135 ще научите много за тях.

Нека всеки да бяга от грях,

нека радост и щастие има,

да целува тъй свойта любима,

че със нежност и тя да отвръща,

20140 да го милва, целува, прегръща.

Няма нищо в света по-уместно

от това да се любите честно.

А след буйни, приятни игри,

според мойте съвети добри,

20145 изповядайте всяко деяние

и помнете, че чрез покаяние

към доброто е пътят по-лесен.

Не забравяйте Бога небесен —

Нему почит Природа отдава

20150 и за свой Господар Го признава.

Щом Атропа и вас погребе,

това чисто Господне небе

и душата, и вашето тяло

ще спаси. То е днес огледало

20155 за Природа — то мъдро я води,

дорде тя из вселената броди.

Бог на всичко научи я нея,

още щом икономка Той взе я.

        Аз, сеньори, и дамата моя

20160 държим много да помните тоя

наш завет наизуст и дословно,

за да вникнете в него основно

(щом не е подръка всеки път

тази книга), та в който и кът

20165 да отидете — в замък, във град,

във село, — и при пек, и при хлад,

да го казвате вие на всеки,

който срещнете в свойте пътеки.

Да се помнят премъдрите думи

20170 на един проницателен ум и

да се точно на други предават —

чрез тях по-добри хората стават.

Тези думи ценят се стократно

по-добре от съкровище златно.

20175 Мойта дама, сеньори, желае

да разчита на вас и да знае

кой би бил проповедник от вас

и кой грешните с праведен глас

от опасния път ще отбие.

20180 Ако тъй проповядвате вие

и в делата сте също такива,

път сияен за вас се открива

към земя, цяла в слънце огряна,

към огромна зелена поляна.

20185 Натам води овце да пасат

на Светата Девица Синът —

едно агънце бяло на цвят.

Но не идват след Него отзад

всички други — пътеката вита

20190 със треви и цветя е покрита,

че там малко стада са вървели.

Оттам само овчиците бели

преминават спокойно — те всички

хрупкат млади цветя и тревички.

20195 Каква паша чудесна! Цветята

са разтворили леко листата

и тъй както са девствени, чисти,

като малки звездици лъчисти

греят те сред тревите зелени,

20200 с бистри капки роса навлажнени.

Вечно росни са тези цветя

и са свежи дори вечерта.

Все едно е кога ще откъсна

тези пъстри цветя — и в нощ късна

20205 все са хубави те. Всеки път

полуцъфнали ярко блестят

във разцвета на своя живот.

А от слънцето в синия свод

благодатно струи светлината.

20210 Но от него не пада росата,

във която безспир се облива

тази тучна поляна красива.

Няма нивга овцете да спрат

тази млада трева да пасат,

20215 но тя просто на тях под краката

ще расте. Дано някой не смята,

че в момента говоря ви басни.

За да бъдат представите ясни,

запомнете, че тези овце

20220 са със вечно туптящо сърце.

Нито пашата нещо им струва,

нито кожата някой купува,

ни за тъкан им става влакното,

ни за ядене става месото.

20225 Тази плът е дотолкова здрава,

че на болест не се тя поддава.

Забелязах, че онзи Пастир,

Който ходи с овцете безспир,

се е с тяхната вълна облякъл,

20230 но не я е от тях грубо свлякъл:

вероятно Той просто обича

по вид външен на тях да прилича.

До ден-днешен овцете Му бели

не са все още нощи видели,

20235 ни зора, нито вечер те знаят,

ни ще дойде на дните им краят.

Не отстъпва лъчът пред тъмата,

не се бори със мрака зората,

неподвижен стои си часът,

20240 няма мярка за време денят,

от най-ярки лъчи засиял,

без начало, без край — той е спрял.

Нито бъдеще тук се задава,

нито времето минало става.

20245 Във едно времената се сливат

и би рекъл човек, че застиват

неизменно в един само час.

А във вечния ден няма час,

дето вече назад изостава

20250 или дето към нас приближава.

Нито идното става реално,

ни което е днес актуално,

после минало би се видяло.

Все така се е слънцето спряло

20255 над света, от лъчите огрян.

Ден по-хубав не е бил видян

и през златното време, в което

е царувал Сатурн на небето.

Както често се още говори,

20260 нему Юпитер искал да стори

страшно зло. Той го тъй малтретирал,

че накрая дори го кастрирал.

А това за мъжете, без спор,

е безчестие, срам и позор.

20265 Да оставим срама настрана,

но и нова голяма злина

на мъжа се стоварва освен

всичко друго: ще бъде лишен

от любовния плам на жената,

20270 даже в случай че с нея самата

той щастлив се е чувствал преди.

Непременно това ще вреди

и на всеки оженил се мъж —

заличило би то изведнъж

20275 любовта на самата съпруга.

Аз вреда ще посоча и друга:

той не само че няма да има

ни жена, ни девойка любима,

та към тях да го тегли страстта,

20280 но не ще има и дързостта,

и самия характер мъжествен.

За евнуха напълно естествен

е страхът — лош е той, извратен е.

Женствен става дори, според мене.

20285 Кой евнух е кураж проявил,

освен само когато е бил

от пороците тласкан към злото.

На жена той прилича, защото,

дяволии когато извършва,

20290 дързостта му се трудно прекършва.

        Който мъж е скопил, пък дори

да не го смъртен грях позори,

да не е нито крал, ни убил,

на Природа е зло причинил.

20295 С това действие той я лишава

от възможност потомство да дава.

Никой свестен човек на земята

на такъв не прощава вината.

Аз го също виновен намирам.

20300 Ако трябва в съда да пледирам,

изхабил си бих даже езика,

но не бих аз греха на мръсника

и в най-лекия случай простил,

щом така се е той провинил

20305 пред Природа с това злодеяние.

Ала Юпитер капка внимание

не обръщал на този свой грях.

Искал той с един само замах

на високия трон да застане

20310 и върховния скиптър да хване.

И когато се сам възцарил,

то пред целия свят обявил,

че въвежда се вече нов ред

и за хората той занапред

20315 много радости бил набелязал.

Ето впрочем какво им бил казал:

«Днеска Юпитер тук управлява

и на всеки човек повелява

във живота да търси отрада.

20320 Удоволствие, радост, наслада

нека всеки от вас си достави,

ако знае как сам да го прави!»

Позволено било е на всички

да си имат любими привички,

20325 за да бъде на всеки тук драго

да живее. За най-висше благо —

казвал той — се насладата счита,

и държал да я всеки изпита.

На страстта си отдаден изцяло,

20330 нивга Юпитер своето тяло

от наслади не го е лишавал.

И на другите примери давал.

Сам Вергилий във свое писание[7]

ни говори, че с много старание

20335 той от гръцките книги узнал

как е Юпитер нявга живял,

и посочва, че никой преди

този бог не е турял межди

и не е разоравал земята.

20340 Били общи за всички благата

и те мирно и просто живели.

После Юпитер щял на парцели

между тях да разкъса земите,

но се случило тъй, че самите

20345 те не знаели що е «свой дял».

На змиите отрова той дал,

вълка учел овце как да дави,

а човека — злини как да прави.

Той прекъснал потока от мед

20350 и реките със вино навред

по земята съвсем пресушил,

вредом пламъка тук изгасил

и човека решил да натири

в камънаците огън да дири…

20355 Съвестта му, уви, не могла

да го спре — с все по-нови тегла

да измъчва човека целял.

И професии нови създал,

преброил, именувал звездите,

20360 пуснал кучета зли из горите,

та животните диви да хванат.

А пък щом бил измислен капанът,

хищни птици дори укротявал

и уроци по злоба им давал.

20365 Подстрекавал соколите той

пъдпъдъци да хващат със бой.

А в простора небесен, където

бели облаци стигат небето,

кръвожадни орли сам извеждал

20370 и им яростни схватки уреждал.

За да кацат без страх на дланта му,

той не им е предлагал стръв само,

а ги хранел два пъти на ден.

И човекът съвсем застрашен

20375 се видял — тези птици грабливи

твърде рядко оставяли живи

беззащитните мънички птички.

А пък Юпитер имал привички

да се храни със тяхната плът,

20380 щом го властно подгонел гладът.

Често Юпитер порове пращал

из горите и зайци с тях хващал.

Свойто тяло със доста внимание

той обгръщал. И с много старание

20385 учел хората как да ловят

риби — как да ги чистят, пекат,

вкусни сосове как да сервират

и подправки къде да намират.

Всички впрягали разум и сили,

20390 занаяти различни развили —

нали нуждата кара народа

да се бори със всяка несгода.

Във нещастие, в бедност, в страдание

се събужда в човека съзнание.

20395 Тъкмо тъй е твърдял и Овидий[8],

който имал възможност да види

скръб и радост, достойнство и срам,

както в книгите пише той сам.

Искал Юпитер с власт всепризната

20400 да наложи свой ред на земята

и от лошо по-лошо да става.

Каква жалка владетелска слава!

Пролетта той съвсем намалил

и на четири сам разделил

20405 в календарите всяка година.

С него вечната пролет отмина —

не могъл да я той възприеме.

Всъщност точно по негово време

е бил златният век заличен

20410 и със сребърен бил е сменен.

След това, бронзов век щом дошъл,

всеки ставал по-лош и по-зъл.

Сега в ера желязна сме вече,

добрината остана далече —

20415 от това боговете на ада

явно чувстват голяма наслада,

но те гледат със поглед ревнив

всеки, който все още е жив.

Те държат в постоянна беда

20420 и в тъма тези черни стада,

клети, болни, без жизнени сили,

тези, дето не биха склонили

да вървят подир агнето бяло

и да бъдат свободни изцяло,

20425 със избелени, чисти руна,

а поели на друга страна —

в път широк, а не в тясна пътека,

и те там ще останат довека.

А и вълната нищо не струва

20430 на овца, дето там годинува.

Щом от нея се плат изтъче

и се с него човек облече,

той тогава се пита дали

таралежова кожа с бодли

20435 не е сложил наместо халат —

тъй е остър и груб този плат.

От онези руна чисто бели

стават пухкави, меки къдели

и от тях — платове и премени,

20440 със каквито добре са снабдени

императори, мъдри велможи.

Всеки ангел желал би да сложи

нови дрехи на празничен ден.

Щом ги има човек, според мен

20445 то е знак за достойнство голямо.

А подобни овце има само

твърде малко на брой, и то в рая.

Там ги пази, доколкото зная,

Пастир, Който е винаги буден

20450 и на черна овца в парка чуден

Той не би позволил да припари.

Само белите в Свойте кошари

Той допуска и те Го познават

и доволни от Него остават.

20455 Най-чаровно сред цялото стадо

се оказва това агне младо,

дето с всички отнася се мило

и е толкова труд похабило

да ги вкара във правия път.

20460 Ако някои сбъркат, вълкът,

който сякаш безспирно зает е

да следи къде ходят овцете,

ще съгледа, съвсем беззащитна,

тази плячка така апетитна.

20465 Той набързо със тях ще се справи

и не може ги никой избави.

        Това агне ви чака, сеньори,

и дано Господ Бог тъй да стори,

че след Него да тръгнат овцете.

20470 Нека Бог ви прости греховете,

за да може да идете в този

чуден парк с теменужки и рози,

с безброй други красиви неща,

с най-различни треви и цветя

20475 по зелените китни морави.

Ако някой човек съпостави

този парк, тази гледка приятна

със онази градина квадратна,

дето нашият влюбен, щом влязъл,

29480 Удоволствие в миг забелязал

със другари добри да играе,

ако някой сравни ги, да знае,

че това ще е грях непростим.

Този парк би бил с нея сравним,

20485 ако разлика никаква няма

между правда и явна измама.

Който бил е във този парк вече

или хвърлил е взор отдалече,

той заклел би се, без да умува,

20490 че градината нищо не струва

във сравнение с парка красив —

по-закръглен и по-приветлив

и от топче берилово даже.

Кой какво друго може да каже?

20495 Да си спомним пък що в своя сън

бе съгледал младежът отвън —

грозни образи, будещи жал.

А човек в този парк би видял

по високата райска ограда

20500 тъй добре нарисуван и ада

с всички дяволи грозни, ужасни,

с грехове и пороци опасни,

с онзи Цербер, взел жертви безчетни,

и земята с богатства несметни,

20505 и морето със риби игриви,

и реките сребристи, пенливи,

и поточета бистри навред,

и горите с животни безчет,

и простора със всякакви птици,

20510 с пеперуди и с разни мушици,

с всичко живо, което лети,

и със огъня, който пламти

ненаситно и всичко поглъща,

и небесната шир вездесъща

20515 с неподвижните ярки звезди,

със оставящи светли следи

сфери, пръснати вред из всемира.

Човек, който там иде, намира

нарисувано много красиво

20520 всичко, сякаш го гледа на живо.

        Да се върнем в градината пак,

за да видим в подробности как

пред очите ни тя ще изглежда:

Удоволствие танца повежда

20525 по зелената тучна морава,

гъмжи дивеч из гъста дъбрава

и потоци студени и чисти

шумолят из места каменисти;

извор блика под бор исполин —

20530 бор, какъвто човек от Пепин[9]

до днес още не е бил видял.

Всъщност аз бих, сеньори, твърдял,

че това са едни залъгалки,

дреболии, нетрайни дрънкалки.

20535 От тях бил е младежът пленен.

Онзи танц — той е спрял един ден,

така както, щом дойде часът,

и на хората секва дъхът.

Всички тук от смъртта са призвани.

20540 Тази мойра, що Цербера храни,

тя на никой човек не прощава

и изобщо не се уморява

да извършва злини в този свят.

Тя, Атропа, издебва отзад

20545 и животни, и хора, освен

боговете — за тях няма тлен.

        А сега със слова пестеливи

ще опиша нещата красиви

в този парк… Мен обхваща ме страх

20550 да говоря подробно за тях.

Кой ли ум би прозрял красотата,

кой могъл би да каже цената

на това, що е там оградено,

на отрадното чувство, родено

20555 във сърцата на тези, които

свойте танци играят честито

и безмерно се радват сега

на действителни, вечни блага?

Те ги черпят от извор прозрачен,

20560 даващ влага на този кът злачен.

Тук минават и пият вода

зажаднелите бели стада

и отиват трева да пасат.

Щом си жаждата те утолят,

20565 после биха могли да живеят,

без за още вода да копнеят:

те ни болни лежат, нито мрат.

Колко радостен бил е часът,

в който агнето те са видели,

20570 в който те са към парка поели

на премъдър Пастир под надзора.

Щом от тази вода пият хора,

те безсмъртни остават навеки.

Вероятно е ясно за всеки,

20575 че не е това онзи поток,

който блика под бора висок

и младежът го тъй възхвалява,

та за смях чак пред хората става.

Онзи извор е клопка готова,

20580 той горчи, той е пълен с отрова —

но нали всъщност бил е причина

за онази трагична кончина

на красивия Нарцис. Той ясно

го зове «огледало опасно

20585 и жестоко» и казва без срам,

че когато огледал се там,

е усетил и мъка, и болка.

Нали вече разбирате колко

благодат във водата се крие

20590 (разболява се който я пие)

и какво човек сеща, дордето

си оглежда във нея лицето.

И от двата отвора дълбоки

вода блика на струи високи —

20595 казва той, — но аз най-добре знам,

че в отворите, в струите там

не се тайно вълшебство намира.

Уж безкрайно тъй щял да извира,

уж блестял като най-фин варак…

20600 Как той може да лъже и как

би повярвал човек на лъжата?

Така мътна е всъщност водата,

че когато се ти наведеш,

не ще никакъв образ съзреш.

20605 Всеки просто от яд полудява,

че не си там лика разпознава.

Уж на дъното двоен кристал

отразява лъча засиял,

уж кристалът тъй силно блести,

20610 че щом в него загледаш се ти,

забелязваш една половина

от нещата в онази градина.

Щом оттатък отидеш, тогава

се пък другата част наблюдава.

20615 Уж кристалът бил бистър, прозрачен,

а пък всъщност е мътен и мрачен.

И когато блести светлината,

не се в него оглеждат нещата.

Вероятно той в мрак е обвит,

20620 та не се виждаш в този си вид,

с който ти си от Бога дарен.

Щом от слънце не е озарен,

нищо в него не се отразява.

        Днес за другия извор остава

20625 да говоря. От мойта уста

ще узнаете чудни неща.

Бистри бликат водите вълшебни,

притежаващи свойства целебни —

те помагат на болните хора.

20630 Непрестанно от трите отвора

стри бисерно чисти извират.

Те един друг така се допират,

че когато там спреш своя взор,

виждаш само едничък отвор.

20635 Извор друг като този не знам,

той единствен захранва се сам.

Всички други са твърде различни —

вода сбират от жили странични,

а пък тук не тече вода чужда.

20640 Този извор съвсем няма нужда

ни от мраморно здраво корито,

ни от клонести буки, които

да му бъдат надеждна закрила.

Тук водата изтича със сила,

20645 а и прави такъв водоскок,

та едва ли дотам бор висок

би достигнал… А после, когато

тя се спуска по склон полегато,

под голяма маслина минава

20650 и й корена тъй напоява,

сякаш с тази вода ясноструйна

вечно влива се там сила буйна.

Макар плод да е тежък родила,

тя е клони така извисила,

20655 че не ще може онзи бор стар

да издигне над нея върхар,

ни ще пусне встрани клони здрави,

нито хубава сянка ще прави.

А маслината тук е привела

20660 свойте клони и сянка дебела

разпростряла е вред над водата,

и възпирайки с тях светлината,

тя прохлада и свежест разлива.

Тук на сянка се стадото скрива,

20665 за да пие с наслада росата

по тревите или по цветята.

А пък който на сянка приседне

и нагоре реши да погледне,

би видял, че на клонка виси

20670 надпис, който дословно гласи:

«Тук води животворни текат

под дърво, на което плодът

от смърт всеки човек би спасил[10].»

Кой ли бор би се с него сравнил?

20675 Гранат има във извора чист —

и от слънце е той по-лъчист

и от перла дори по-прекрасен.

(С мен глупакът не ще е съгласен,

ще твърди, че го лъжа, навярно.)

20680 А гранатът блести лъчезарно

с три лица — светлината му ярка

осветява навсякъде парка,

сякаш той се високо намира

и лъчите му нищо не спира —

20685 ни дъждът, ни мъглата наесен.

Да, наистина той е чудесен.

Грее всяка една от страните

като другите две — светлините

са по сила еднакви — каквато

20690 е във двете, такваз и в едната.

Между тях всъщност разлика няма.

И човек със способност голяма

не би трите страни разделил,

нито повече би ги сближил.

20695 Най е важно за този гранат,

че не е той от слънце огрят.

Пък такова лъчение дава,

че и слънцето, що осветява

във градината двата кристала,

20700 ни изглежда звезда потъмняла.

И човек не би нивга видял

в парка друг предмет тъй засиял.

Той блести и с невиждана мощ

гони мрака на тъмната нощ

20705 и във този красив земен рай

въдворява ден вечен, без край.

Във сравнение с него бледнеят

светилата, които днес греят

на небето високо над нас.

20710 Не помръдва се той ни за час,

ни за миг от това място свое.

И със друго така ценен той е —

наведеш ли над него главата,

ще си видиш лика във водата:

20715 всичко той отразява добре.

Ако някой наблизо се спре,

това, дето се в парка намира,

в този извор го ясно съзира

и го по-добре тъй изучава.

20720 Този чуден гранат притежава

и друг приказен белег — лъчите

му не дразнят изобщо очите

и не ги заслепяват. Обратно,

правят тъй, че да виждат трикратно

20725 по-добре, а, от друга страна,

им изпращат безспир топлина

и с наслада, и с фин аромат

пълнят те този най-красив свят.

        Щом е някой от вас отегчен,

20730 едно нека запомни от мен:

ако трезво човек преценява,

много лесно се сам убеждава,

че и Господ такъв райски дял

на Адам не е някога дал.

20735 Със градината парка сравнете

и тогава, сеньори, кажете

честно как стоят точно нещата

и къде взема връх красотата.

Ще отсъдите вие самите

20740 къде по-чисти бликат водите

и в кой извор са те по-вълшебни,

по-приятни на вкус, по-целебни.

Щом се вгледате в тия отвори,

няма никой тогава да спори

20745 кой е по-благодатен от двата.

Кой сравнил би кристала с граната

и дървото маслиново с бора?

Аз на вас позовал бих се, хора,

ако в случая моето мнение

20750 доведе ви до вярно решение.

Ще ви кажа, че аз поначало

на вас нямам ви вяра изцяло.

Ако вие отсъдите криво

и представите нещо фалшиво,

20755 доказателства още ще дам.

Аз и други подробности знам.

Ще припомня съвсем лаконично

туй, което е най-специфично:

тези извори вечно текат

20760 и от първия живите мрат,

а пък вторият мъртви свестява.

Ако всеки тук сметка си дава

какво точно изисквам, сеньори,

грях той никога няма да стори

20765 и от извора бистър ще пие.

Добре трябва да помните вие

моя ценен урок — аз желая

съвсем кратък да бъда накрая

(един по-сбит урок много лесно

20770 се запомня — това е известно).

На Природа покорни бъдете

и със ревностен труд й служете.

Ако вие държите вещ чужда

и от нея не чувствате нужда,

20775 то върнете я в най-кратко време.

Ако някой пари ви заеме,

най-добре ще е в срокове къси

да му вие платите дълга си.

Не убивайте! Нека във вас

20780 да звучи един праведен глас,

едно щедро сърце да пулсира,

та на агнето в светлата диря

да достигнете извора чист,

който блика сред парка лъчист,

20785 и след първите глътки свещени

да останете вече нетленни,

само радостни дни да живеете,

да танцувате, песни да пеете.

Може би и на вас ви додея

20790 все за тия неща да ви пея.

По-добре е да спра тук веднага,

че и хубава песен дотяга.

Какво всеки от вас ще постигне,

щом за проповед глас той издигне —

20795 ще се види по-късно това.“

        Гений с тия заветни слова

вдъхна вяра и радост в сърцата,

хвърли своята свещ на земята

и от нея светът се запали.

20800 На всесилния пламък едва ли

жена някоя би устояла.

И Венера отдаде се цяла

да раздухва безспирно жарта

във кръвта, във плътта, в мисълта

20805 на жените. Амур бе зает

да разглася урока навред,

та от всеки човек в този свят

много скоро да бъде узнат.

Всеки вслуша се в тия съвети.

20810         От възторг и от радост обзети

се почувстваха всички барони.

Та кой чул би от други амвони

друга проповед по-настойчива

и присъда така справедлива?

20815 Подкрепени с това опрощение,

те приеха туй светло учение

и навред се чу възглас един:

„Нека тъй и да бъде! Амин!“

[1] Ст. 19922. На Орфей се приписва, че е измислил педерастията след смъртта на Евридика. ↑

[2] Ст. 20004. Кадъм — внук на Нептун и син на финикийския цар Агенор. По внушение на Атина Палада умъртвил страшния дракон и посял зъбите на чудовището в земята. От тях изникнали въоръжени воини, които започнали да се сражават помежду си. Оцелели петима, които помогнали на Кадъм да основе бъдещия град Тива. Вж: Овидий, «Метаморфози», III, 102–130. ↑

[3] Ст. 20021. Двете помощнички са Клото и Лахезис — сестрите орисници, които предат жизнената нишка на всеки смъртен. Третата мойра е Атропа (вж. бележката към стих 10685). ↑

[4] Ст. 20074. Цербер — кръвожадно куче с три глави, покрити със змии; пазач на подземното царство. ↑

[5] Ст. 20094. Тези три фурии са богини на възмездието, крепителки на нравствените устои. ↑

[6] Ст. 20110, 20111. Минос, Еак и Радамант били синове на Юпитер; заради тяхната справедливост и мъдрост след смъртта им боговете ги направили съдници в Тартар, при бога на подземния свят Плутон. ↑

[7] Ст. 20333. Вергилий, «Георгики», I, 125–146. ↑

[8] Ст. 20395. Овидий, «Метаморфози», I, 114–127. ↑

[9] Ст. 20530. Вж. бележката към стих 1386. ↑

[10] Ст. 20673. Маслиновото дърво символизира кръста, а плодът на спасението — Исус Христос. ↑

Ст. 20819-21780: Последен щурм на крепостта. Венера заплашва да подпали замъка. Статуята, напомняща за историята на Пигмалион. Добър Прием на свобода. Влюбеният си проправя път с кривак и двете си торби през тесния проход. Откъсването на розата. Събуждане.

        Никой време не губеше в стана.

20820 Тази проповед мъдра остана

в паметта им — чрез нея на тях

се прощаваше всякакъв грях.

Радост всички сърца облада.

И в миг, без да остави следа,

20825 Гений сякаш в земята пропадна,

а войската, за мъст вече жадна,

се развика: „На щурм да вървим!

Сега можем врага да сразим,

ако тази присъда е точна.“

20830 Подготовка веднага започна

за борба срещу лютия враг —

всички станаха вече на крак.

Пръв се чу на Венера гласът:

„Нека сам предаде се врагът!“

20835 От заплахата Страх се подразни:

„Тези ваши надежди са празни.

Знай, Венера, че чака ви крах!“

Срам добави: „Самичък да бях,

от вас нямаше аз да треперя.“

20840 Като чу тези думи, Венера

им отвърна: „Мръсници, та кой

срещу мен ще излезе на бой?

Или дайте ми вашия замък,

или иначе камък по камък

20845 със земята ще бъде сравнен.

Как ще можете вие от мен

да го браните! Щом не склоните,

като грешници тук ще горите.

Ще запаля огради, заслони,

20850 всички сводове, кули, балкони

и на вас ще ви стане горещо.

Ще направя на прах всяко нещо,

ровът бързо ще бъде заринат,

за да могат там всички да минат.

20855 Добър Прием ще почне веднага

свежи рози навред да предлага

било даром, било за пари.

Ако щете, беснейте дори,

но натам ще вървят всички хора,

20860 щом широко вратите отворя.

Ще се втурнат и стари, и млади,

ще утъпчат поля и ливади,

дано Ревност с това заблудят.

Ще пристигнат в прекрасния кът

20865 и духовни лица, и миряни

да берат тия рози уханни.

Никой смъртен не би устоял

и букет всеки би си набрал.

Дори тайно да идва тъдява,

20870 пред света за почтен ще минава.

Ще са най-много тези, които

ще дохождат напълно открито,

и за тях ще твърдят многократно,

че те тука държат се развратно,

20875 макар то да е всъщност невярно.

А щом други постъпват коварно,

дано тях свети Петър и Бог

ги накажат за всеки порок.

Ако розите те изоставят,

20880 по-голяма злина ще направят.

Сатаната ги тласка към грях.

По природен закон Гений тях

ги осъжда за тез грехове,

както нашите зли врагове.

20885 Ако теб, Срам, не те изиграя,

само моя свещен лък накрая

за виновен могла бих да считам.

Нивга обич не ще аз изпитам

ни към теб, ни към Мъдрост — нали

20890 твоя майка е. Погледи зли

мята тя към които се вричат

цял живот от сърце да обичат.

Да ви вярва човек означава

на любов да не се той надява.“

20895         Тези думи Венера отправи

и високо запретна ръкави.

С вид ядосан лъка и стрелата

взе в ръце и докрай тетивата

тя изпъна и с мерник умел

20900 ги насочи към своята цел —

между двете колони, които

една бойница пазят на скрито.

А колоните сребърни бяха,

един сребърен бюст те крепяха —

20905 нито нисък бе той, ни висок,

нито в плещите беше широк,

нито слаб беше, нито дебел,

сякаш Господ се беше наел

да й вещо извае снагата.

20910 Както бюстът, така и главата —

всичко в нея на амбра лъхтеше.

В тази статуя скътано беше

нещо тъй драгоценно и свято

под една фина тъкан, каквато

20915 и във Гърция днес не тъкат.

Нея биха могли да сравнят

със творбата на Пигмалион[1],

ако мишка сравняват със слон.

Пигмалион е портрети създал

20920 от кост, восък, дърво и метал.

Един ден, както бил си в дома,

изведнъж му дошло на ума

да си радост в душата достави

и от слонова кост да направи

20925 една статуя много красива.

Тя била е досущ като жива:

сякаш в нито една земна твар

не е имало толкова чар.

Ни Лавиния[2], нито Елена

20930 е била с такъв тен надарена,

нито с тяло такова прекрасно,

макар всекиму днес да е ясно,

че и тях Бог бил с хубост дарил.

Пигмалион й се сам удивил,

20935 щом на нея очите си спрял.

Но Амур свойте мрежи прострял

и във тях го оплел той така, че

почнал скулпторът горко да плаче.

„Какво сторих? — завайкал се той. —

20940 Имам статуи много на брой —

те наистина нямат цена.

Но до ден-днешен нито една

не е мойто сърце покорила.

Аз изгубих и разум, и сила…

20945 Колко много измъчва ме тя!

Как ли мен осени мисълта

да се влюбя със страст тъй голяма

в една статуя глуха и няма?

Та кога ли тя мен ще пожали?

20950 Какъв огън Амур в мен запали?

Всеки смъртен на мен ще се чуди.

Аз съм най-луд от всичките луди.

Този плам дори би ме погубил.

Във кралица да бях се аз влюбил,

20955 милост можех да срещна у нея

и не щях чувства тъй да пилея.

А пък тази любов е ужасна,

в много лош път тя мене ме тласна.

Аз лош син на Природа оставам.

20960 Но защо я сега укорявам?

Само в мен си остава вината,

че приех тази лудост в душата.

Днес от никой не се споменава,

че възможна е обич такава.

20965 Но пък не един автор твърди,

че ред хора, живели преди,

са обичали много по-лудо.

Да припомням ли рядкото чудо

с Нарцис, който, вода като пил,

20970 в своя образ тъй влюбил се бил

и на чувството тъй се отдал,

че от мъка любовна умрял?

Аз не съм луд дотолкова чак.

Ако искам, ще мога все пак

20975 да си имам с любимата срещи,

да я топля с целувки горещи

за утеха все пак на душата.

А той как е могъл във водата

своя образ любим да целува?

20980 А откакто светът съществува,

мъже много, доколкото знам,

към жени са изпитвали плам,

и то без ни веднъж мъжът клет

да получи целувка в ответ.

20985 Дали аз по-добре съм от тях?

Не! Защото, макар и със страх,

са очаквали те за награда

я целувка, я друга наслада.

А пък аз в невъзможност оставам

20990 на това да се даже надявам.

Много често, когато копнея

да изпитам наслада със нея,

тя изобщо на мен не отвръща,

а стои с неподвижност, присъща

20995 на кол, който забит е в земята,

и на мен ми се смръзва устата,

за целувка щом в нея опре.

Не говоря за тебе добре,

мила моя. Греха ми прости!

21000 Щом усмихната гледаш ме ти,

това трябва да стига на мен.

Щом един влюбен мъж е дарен

със усмивка, той по-щастлив става.“

        Пигмалион коленичил тогава

21005 и помолил с очи просълзени

да му бъдат словата простени.

Дар й дал, но след всичко това

тя не мръднала даже с глава:

и той чувствал със страх и със жалост,

21010 че трудът му отива нахалост.

        Но изобщо не се той съвзел —

Амур разума бил му отнел

и това го довело дотам,

че с ръце я докосвал и сам

21015 си представял как жива е тя,

как дори й потрепва плътта.

А това било чиста заблуда.

В тази тежка борба до полуда,

без да има минута покой,

21020 ту щастлив, ту нещастен бил той.

Леел злъч и изгарял в любов,

ту за плач, ту за радост готов.

След това пък с копнеж във душата

с нови рокли обличал творбата —

21025 все от вълнени тъкани фини:

ту зелени, ту бели, ту сини.

После тези й дрехи събличал

и с копринени пак я обличал

от възможно най-скъпия плат —

21030 най-различни по кройка и цвят.

Но тъй скромна била тя тогава,

че могла да се с ангел сравнява.

Друг път той я със кърпа забраждал,

воалетката тъй й нагаждал,

21035 че открито да бъде лицето,

а не както в страната, където

сарацините карат жените

да си скриват дори и очите.

Друг път слагал й разни кордели —

21040 сини, жълти, червени и бели.

Те били украсени богато

с малко перли, със нишки от злато.

С фиба втъквал и малко цветче,

най-отгоре пък златно венче

21045 и по него — сапфири, ахати,

изумруди, опали, гранати.

Аз със думи не мога описа

колко много красиви били са.

А след всичко това обеците

21050 й поставял той сам на ушите

и използвал две златни токи

за различните нейни яки;

пак тока на гърдите блестяла

и разкошните рокли красяла.

21055 Той на кръста й турял колан

много скъп — от сребро изтъкан,

а на него торбичка, която

е била от коприна и злато.

Той пет каменни топчета там

21060 бил поставил (доколкото знам,

със такива момите играят).

Пигмалион се заемал накрая

със обувки с два пръста подметка

и с чорапи от най-фина плетка

21065 да обува краката й бели.

(Не й турял той гетри дебели —

на парижка жена ще приляга

и по-груби неща да си слага.)

Конец златен в игла златна вдявал,

21070 пред девойката после заставал

и маншетите сръчно зашивал.

После сам из полята отивал

и донасял оттам цветя свежи,

както правят тук всички младежи.

21075 (Нали често се случва момци

да изплитат красиви венци

за момите.) И той саморъчно

й изплитал венците тъй сръчно,

както надали сторил би друг.

21080 След това, като верен съпруг,

пръстен златен й слагал със жест

най-тържествен и казвал й: „Днес,

мила, в брак ще се свържеш със мен.

А на сватбата само Химен[3]

21085 ще поканим да дойде с Юнона,

та пред Господа Бог и закона

да се с тебе надлежно венчая.

За свидетели аз не желая

никой друг — ни прелат, ни кюре.

21090 Би било според мен най-добре

богове да кумуват на нас.“

        И тогава с висок, ясен глас

вместо меса захващал той песни

за любовните тайни чудесни.

21095 Той за своите радости пеел,

инструменти различни владеел

и чрез тях си изливал сърцето,

но тъй силно, че гръм от небето

със свирните си би заглушил.

21100 И дори Амфион[4] не е бил

тъй изкусен, когато засвирвал.

Инструментите сам си издирвал,

като ходел при майстори стари.

С мандолини, с цигулки, с китари

21105 много често се той забавлявал.

А из стаите звън се раздавал

от часовник, така нагласен,

че да може безспир — по цял ден,

из просторния дом да звъни.

21110 Имал орган и в някои дни

той на него свирел и пеел

и тригласни мелодии леел.

Този орган бил толкова лек,

че го вдигал с ръка сам човек.

21115 После свирел със флейти, с кларнети,

биел тъпан или с кастанети

потраквал, или гайди надувал.

С крака тропал, подскачал, лудувал

и я носел из цялата къща,

21120 но видял, че не му тя отвръща,

че не мръдвала даже в ответ.

Неизказан, мъчителен гнет

той усещал във свойто сърце.

После взимал я пак на ръце,

21125 до леглото със нея отивал

и я пак със целувки покривал.

Щом не се едни ласки услаждат

и на двамата, те ще пораждат

у единия много тъга.

21130 Кой могъл би да каже сега

как е страдал, от обич пленен,

този клетник, така заслепен

от бездушната статуя няма!

Със загриженост много голяма

21135 рокли търсел й той, гиздила,

ала тя си красива била

и без тях… Но по тия места

сред народа се чула вестта,

че по време на някакъв празник

21140 чудеса често ставали разни.

Много хора се стичали там,

за да идат в големия храм,

посветен на Венера. По цели

нощи местните хора не спели.

21145 Пигмалион, като вярващ човек,

се решил да потърси там лек

срещу тази нещастна любов.

Към небето отправил той зов

със отпаднал от болката глас:

21150 „Богове, ако имате власт,

чуйте мойта молба този ден!

Ти, богиньо Венера, към мен

имай повече милост. Нали

теб самата те много боли,

21155 ако в Девственост някой се вслуша.

И на мене дойде ми до гуша

от това, че й служех до днес.

А сега се разкайвам злочест

и за прошка те моля покорно.

21160 Ако имаш сърце благотворно,

изпълни ми тогава молбата.

Давам клетва пред тебе самата

да не служа на Девственост вече —

тя на много злини ме обрече

21165 Тази, що ми сърцето открадна,

а е все като камъка хладна,

нека стане днес моя съпруга —

с плът и кръв, както тук всяка друга.

Излекуваш ли моята рана

21170 и при все това девствен остана,

да не ти е за мен никак мило

да ме пратиш дори на бесило.

Нека с брадва да бъда насечен,

нека Церберът зъл, безчовечен,

21175 който бди на вратата на ада,

ме погълне, щом тъй ми се пада,

или нека пък, о, богове,

във вериги ме той окове!“

        Като чула, че той вече честно

21180 ще й служи, че може би лесно

ще обърне на Девственост гръб

и надмогнал предишната скръб,

възмезден ще се види накрая

във прегръдките топли на тая,

21185 дето тя би сега съживила,

то Венера й пратила сила

и душа — тъй че в тази страна

вече нямало друга жена

да блести с красота тъй голяма.

21190 Пигмалион тръгнал бързо от храма,

щом отправил им тази молба,

за да иде при свойта творба:

не желаел да губи той време,

до гърдите си щял да я вземе —

21195 затова се затичал тъй лудо,

без да знае за новото чудо.

В боговете уверен той бил,

до любимата пак приближил

и макар че поглеждал я само,

21200 вече вряла в сърцето кръвта му,

че пред жива жена той стоял.

Щом й дрехите свалил, видял,

че косата й, чудно красива,

като руси вълни се разлива,

21205 че сърцето в гръдта й пулсира.

Поотстъпил той, без да разбира

дали вярно е всичко това,

от учудване клател глава

и се питал: „Какво става с мен?

21210 От магия ли бях заслепен?

Нима сън ще е всичко било?

Това чудо отгде е дошло?

Дали демон или пък фантом

някак влязъл е тук в моя дом?“

21215         И тогава девойката мила

до любимия свой приближила

и му рекла: „Не виждаш ли, мили,

че не са се тук демони скрили?

Аз наистина твоя днес ставам

21220 и на теб любовта си дарявам.

Приеми от мен този скъп дар!“

Все тъй слисан от нейния чар,

Пигмалион приближил и разбрал,

че наяве е всичко видял.

21225 С разтуптяно от радост сърце

той протегнал към нея ръце

и поискал в прегръдка интимна

да се радват на обич взаимна.

Като гълъба два, без преструвки,

21230 разменили си нежни целувки

и един на друг те изразили

благодарност, че тъй се сближили.

И на Бог благодарни били

затова, че спокойно могли

21235 да се радват на обич и свято

да почитат Венера, която

им оказала помощ най-ценна.

Пигмалион сещал радост блажена

и ликувал, че тя изпълнява

21240 туй, което той сам пожелава.

И съпругът, от друга страна,

към любимата своя жена

бил безкрайно любезен и мил.

Хладна сдържаност той не открил,

21245 щом във брачното ложе били те.

И така, в резултат на игрите

не след дълго се Пафа[5] родила

(тя на себе си Пафос кръстила).

Неин син цар Кинирас[6] бил — мъж,

21250 проявил ум и такт неведнъж.

Той в блаженство да беше живял,

ако беше отрано разбрал,

че му дойката готви измама.

При вестта, че жена му я няма,

21255 във леглото му късно в нощта

дъщерята проводила тя —

русокосата, хубава Мира.

И без той да се в грях подозира,

с дъщеря си бил спал, без да иска.

21260 Колко хитра и подла, и низка

била дойката (Бог я убил!).

От това се Адонис родил.

За греха дъщерята немирна

боговете превърнали в смирна.

21265 Още щом вътре внесли свещта,

от Кинирас, от своя баща,

едва тя не била умъртвена.

Но от девственост вече лишена,

тя успяла все пак да избяга.

21270 Вероятно се вече налага

с тези случки сега да престана

и пак разказа свой да подхвана —

още оран на мен ми остава.

Ако някой реши да сравнява

21275 със творбата на Пигмалион

тази тук, в такъв случай със слон

една мишка сравнена била би.

Така както са мишките слаби

и по всичко отстъпват на слона,

21280 тъй по хубост онази мадона

беше много по-долу от тая,

дето с право сега величая.

И Киприда[7] бе тъй възхитена

от таз статуя, точно вградена

21285 между двете колони в средата.

И аз друга жена на земята

така дълго не бих съзерцавал.

Коленичил, бих обожавал

тая статуя, мястото свято,

21290 без да трепна пред тази, която

бдеше с лък и с пламтяща стрела.

И тя даже не би мен могла

да ме спре да отида днес там

и да сторя каквото си знам.

21295 Та нали на това свято нещо

посветих си сърцето горещо.

При възможност ще ида аз пак,

ако ще Бог, с дисаги, с кривак,

гдето розата вече цъфти.

21300 Дано Бог ме от срам защити

и дано не ме нищо възпре.

        Щом врага си Венера добре

взе на прицел, със сръчност позната

тя към него отпусна стрелата,

21305 тъй че никой от стражите там

не видя ни стрела, нито плам.

Щом улучи целта тъй желана,

ужас всичките стражи обхвана —

всичко щеше да свърши с провал.

21310 И видели те своя портал

цял във пламъци, викнаха: „Боже,

с нас е свършено. Кой къде може

да се крие, оттука да бяга!“

Всеки ключа си хвърли веднага,

21315 устремен да върви надалече.

Щом Опасност усети, че вече

се излага на риск, тя самата

полетя като заек в гората.

Всеки беше запретнал поли

21320 и не беше го грижа дали

с други бяга, или пък е сам.

Страх изчезна. След него и Срам

безразсъдно се втурна напред,

без да иска от други съвет.

21325 Огън беше обзел крепостта.

        Щом Вежливост научи вестта

(тя е с ум и със хубост позната),

видя как се развиват нещата

и се втурна, не губейки вяра,

21330 да спаси своя син от пожара.

По петите й вече търчаха

Откровеност и Милост. Но спряха

пред Добър Прием — чувстваха страх,

че пожар ще обземе и тях.

21335 И Вежливост, без миг да се бави,

поучителни думи отправи

към Добър Прием: „Сине, сърцето

ми се късаше просто, дордето

ти стоеше под ключ във затвора.

21340 Дано Бог порази тези хора,

от които измъчван бе много.

Ти свободен си днес, слава Богу.

Зъл Език умря. Всички нормандци

са захвърлили свойте катанци,

21345 там, във рова, пияни лежат

и не ще се те скоро свестят.

Ревност също не ще е опасна:

тя в момента не е така властна.

А когато далеч от вас тя е,

21350 всеки може тъй, както желае,

да живее и даже на друг

да доставя той радости тук —

Ревност няма от кой да научи

какво може със вас да се случи:

21355 тя доносници тук вече няма.

Във една суматоха голяма

всички тези лъжци, нечестивци

се превърнаха в миг на страхливци.

Та, за Бога, и ти, сине мой,

21360 по-далече от огъня стой.

Откровеност и Милост, и аз

сме дошли тук при теб в този час

със молба да си по-благосклонен

към младежа преследван и гонен.

21365 Той понесе такива злини,

но на тебе не ти измени.

Сине, чуй на младежа молбата!

Той на теб си отдаде душата —

приеми я от почит към мен

21370 и към бог Амур, който весден

му помага и смелост му дава.

Амур всичко в света побеждава

и под ключ го държи, сине мил.

И Вергилий е туй отразил

21375 във «Буколики» с този свой ред:

«Любовта побеждава навред.»[8]

Тъй правдиво звучи мисълта му,

и то в този единствен стих само,

при това много точно и ясно.

21380 Не постъпвай сега безучастно,

пък дано да ви Господ помага.

Тази роза се нему полага,

от сърце му я дай, сине мой!“

„Но, госпожо — отвърна й той, —

21385 аз на драго сърце му я давам

и на младия мъж разрешавам

докато сме сами, да я вземе.

Бях готов и преди доста време

тази роза на него да дам,

21390 в любовта щом е толкова прям.“

        Аз безкрайно му бях задължен

и от чиста любов вдъхновен,

с непознато до днес дръзновение

се реших, след това позволение,

21395 да отида при розата пак

със дисагите, с моя кривак.

Тез дисаги, тъй фино скроени,

от Природа ми бяха дарени —

те от кожа са тънка, но здрава,

21400 по съвсем специална направа.

И не бе ги оставила празни:

инструменти си имала разни,

та две чукчета с тях тя създала

и във мойте дисаги ги свряла.

21405 Така фини са те, че Дедал[9]

по-изкусни не би изковал.

За едно съвършено създание

трябва не бързина, а старание.

С тия чукчета аз бях снабден,

21410 за да мога по път някой ден

да си коня добре подковавам.

Но защо да ви днес уверявам,

че не съм лош ездач, слава Богу,

че ценя тези чукчета много

21415 по-високо от своята лира,

на която понякога свиря.

От Природа ги лично получих

като дар. Аз от нея научих

да си служа със тях доста вещо.

21420 И със друго едно важно нещо

ме дари — с кривак гладък и прав,

който беше достатъчно здрав

и Природа не го подков.

Той ми трябва и аз затова

21425 не го давам на друг, та дори

да ме някой засипе с пари.

Този дар е тъй скъп и красив,

че щом видя го, ставам щастлив.

Затова съм така задължен

21430 на Природа и щом е у мен,

сам поемам спокойно на път.

А попадна ли в глух, тъмен кът,

със кривака си служа така,

сякаш брод търся нейде в река.

21435 Знам със него аз как да боравя

и в реката не ще се удавя.

А пък вирове има дълбоки,

при това с брегове тъй високи,

че по-лесно ще бъде за мен

21440 и дори по две левги на ден

да минавам, но там, край морето,

а не брод все да търся, където

непрекъснато дебне ме злото.

Но не се аз удавям, защото

21445 съм основно проучил водите

и не ще смея сам в дълбините

да навляза — там с прът и с гребло

не би в никакъв случай могло

да се стигне до дъното чак.

21450 Затова покрай речния бряг

предпочитам спокойно да ходя.

Смелостта, със която аз бродя,

се дължи на това, че на мене

от Природа кривак подарен е.

21455         Нека другите хора вървят,

щом желаят, в широкия път[10],

а пък ние, които сме млади

и в живота си търсим наслади,

от коларския друм ще страним

21460 и във по-тесен път ще вървим.

Щом е пътят утъпкан, тогава

много повече шансове дава

и печалбата й е голяма.

Ювенал заявява[11], че няма

21465 път по-къс от любов с жена стара,

който може мъжа да докара

до успех: ако служи й честно,

до висок пост издига го лесно.

И Овидий уверен твърдял[12],

21470 че би лесно мъжът преуспял,

щом със стара жена се задява.

Но е важно все пак да внимава

да не си служи той с хитрини,

та със тях да я лесно плени,

21475 И най-вече щом с чисти копнежи

тя попада в любовните мрежи.

Всички дами с коси побелели

вече имат сърца загрубели —

от един ли мъж те са ласкани,

21480 от един ли са те изиграни!

Затова сред словата любовни

те познават кои са лъжовни.

А девойките нежни и млади,

като слушат любовни тиради,

21485 щом не са се опарили те,

не им идва наум въобще,

че това са слова на лъжци

обиграни, а не на светци.

А пък хитрите дами, които

21490 тъй лукаво и тъй упорито

се държат, те познават играта

и затуй предугаждат лъжата.

Те са опит добили, дордето

били млади — на тях по лицето

21495 вече бръчки дълбоки личат.

Те не ще се тъй лесно дадат,

щом се някой измамник яви

и започне пред тях да мълви

прелъстителни, нежни слова,

21500 като явно цели чрез това

със хвалби да им трогне душата,

коленичил им ниско в краката;

щом с въздишки, с горещи сълзи

той започне пред тях да пълзи

21505 и на кръст сам разпъва се даже,

та пред тях да се честен покаже,

за да станат те по-доверчиви;

щом със хитрост и думи лъжливи

той се телом и духом отдава,

21510 щом имота си сам обещава

и в любов се кълне в небесата.

Ще му бъдат лъжливи словата,

така както с лъжлив глас в горите

като пилци запяват ловците,

21515 за да хванат тъй горските птички.

И понеже наивни са всички,

те не знаят с какъв „аргумент“

да отвърнат във този момент —

приближават и в мрежата падат.

21520 Така биха могли да пострадат

много птиченца — цели ята:

щом достигне до тях песента,

още млади, наивни, невежи,

те се хващат в ловджийските мрежи.

21525 Щом е птицата стара, тогава

на измами не се тя поддава —

ред опасности тя е видяла,

но е своя живот отървала:

неведнъж сред тревата зелена

21530 тя била е от тях застрашена.

За жените то също важи:

със въздишки, с любовни лъжи

в подчинение те са държани.

Знаят те къде има капани,

21535 само щом им мъжът заговори

или щом един жест само стори.

Затова, според мен, не е чудно,

че те в клопките падат по-трудно.

И дори някой влюбен младеж

21540 да е искрен във своя стремеж,

да е паднал в любовните мрежи

под напора на свойте копнежи,

на сърдечната мъка чаровна,

на голямата радост любовна,

21545 на онази надежда приятна,

тъй мъчителна, тъй благодатна,

и тогава дори ги е страх

да не е това клопка за тях.

Те се вслушват във мъжкото слово

21550 и скептично се питат отново

дали хитра уловка тук няма.

Те са жертви били на измама

и в тях спомен болезнен тежи.

Всяка мисли, че с лъст и лъжи

21555 се към нея мъжът приближава.

        Момци млади, на вас ви остава

да им свойте сърца подчините,

за да може в ответ на жените

и наслади да има мъжът,

21560 и с имот да го те надарят.

Който млади жени предпочита,

нека все пак със стари опита —

няма що да се сам заблуждава:

господарят ми тъй повелява

21565 и това са прекрасни повели.

Тази максима в сила не е ли

за един познавач на софрата?

Той добре различава месата —

и в гърне, и на шиш, и на скара,

21570 той е сърбал от всяка попара

и опитвайки всичко, цели

след това да отсъди дали

му горчи, или доста изкусно

то е сготвено — сочно и вкусно.

21575 Щом не е имал среща със злото,

той не ще разпознае доброто.

Този, който честта не цени,

пред срама той не ще се свени.

Този, който не е бил в несрета,

21580 той не си оценява късмета.

Който болка и скръб не познава,

малко радости той заслужава.

Подръка ако имаш две вещи,

но различни на вид, и речеш ти

21585 да опишеш подробно едната,

и на другата вещ в същината

трябва много добре да прозреш.

Инак нивга не ще разбереш

какви качества в тях се намират

21590 и как точно се те дефинират…

        Със такова едно снаряжение

крачех аз към целта с нетърпение

и очаквах момента, когато

ще достигна до мястото свято

21595 с кривак, който не бе подкован

от Природа. Все тъй запъхтян,

бързах аз, сякаш нещо ме гони,

към ония красиви колони.

Между тях коленичих набожно

21600 и видях, че е вече възможно

на светините сам да отдам

по достойнство и почит, и плам.

Тук пожарът единствено тях

пощади — всичко друго бе в прах:

21605 чудеса човек може да стори,

но не може с пожар да се бори.

Вдигнах аз една малка завеса,

в миг светините зърнах къде са

и пред статуя сам се видях.

21610 Щом целунах я, аз пожелах

във един доста малък отвор,

който бойница беше без спор,

и кривака си вътре да сложа,

и дисагите, шити от кожа.

21615 Отначало не бе ми известно,

че не ще да е толкова лесно.

Още щом турих мойта тояга,

тя навънка излезе веднага,

аз повторих, но моят кривак

21620 неочаквано върна се пак.

Подразбрах, че препятствие има

и че лесно се то не превзима.

За да бъде добре защитена,

тази бойница беше снабдена

21625 със преграда. При всяка атака

непрекъснато действах с кривака.

Ако някой ме видеше там,

би си спомнил как Херкулес сам

настървено със Как водел бой:

21630 до три пъти нападал го той,

до три пъти отстъпвал назад,

до три пъти присядал на хлад

да отдъхне след този отпор.

И аз също видях много зор,

21635 едра пот ми изби по челото

и бях много измъчен, защото

не можах със преградата здрава

във началото аз да се справя.

Изморен бях, така да се каже,

21640 като Херкулес — повече даже.

И тъй, пак продължих — трака-чука! —

и направих там малка пролука,

за да мога по-късно и сам

да надмогна преградата там.

21645 През пролуката тесничка аз

път можах да проправя завчас —

бях решил вече всичко да сторя,

но преградата сам да съборя.

И успях. Ала в таз цепнатина

21650 аз се вмъкнах едва половина.

Мен наистина хвана ме яд,

но не бих пък отстъпил назад,

та каквото и с мене да става.

Със упорство успях аз тогава,

21655 без да губя надежда, все пак

да наместя там моя кривак.

Но дисагите вънка си бяха,

двете чукчета там си висяха

и все тъй тесен виждах отвора.

21660 Още трябваше аз да се боря —

трудността беше доста голяма.

Убеден бях, че друг избор няма,

а доколкото виждах, оттук

не бе минал до днес никой друг.

21665 На това място пръв идвах аз.

Но дали някой мъж оттогаз

се е радвал на този късмет,

сам не зная, ала занапред

ще живея все тъй убеден,

21670 че не бе идвал друг освен мен

в този кът. Аз обикнал го бях

и безкрайно на него държах.

Ако силно ти някого любиш,

лесно вяра във него не губиш,

21675 та дори да го други петнят.

Знам добре, че по този мой път

никой друг не бе дири оставил.

Ако бях се по него отправил,

за да сторя онази пролука,

21680 то бе, тъй като само оттука

се надявах до моята пъпка

да достигна аз стъпка по стъпка.

        А сега чуйте как се държах

в този случай и как сам можах

21685 да откъсна таз пъпка любима.

Нужда може би някой ще има

и от моя урок в онзи час,

в който сигурно много от вас

ще отидат за пъпки и рози.

21690 Добре нека се вслуша в мен този,

който нивга не би пожелал

да се кае за своя провал.

Според моя съвет се водете

и беритбата тъй извършете,

21695 че да можете без много пот

да достигнете сладкия плод

и от мене по-лесно дори.

За урока не искам пари.

И все пак аз ще храня надежда,

21700 че не ще ми съветът изглежда

непотребен за вас един ден.

И това ще дължите на мен.

        До любимия мой розов храст

приближих се дотолкова аз,

21705 че да мога при първата стъпка

да откъсна желаната пъпка.

Но понеже ми беше тя мила,

не посмях да прибягвам до сила —

Добър Прием ме тъй посъветва

21710 и самият аз дадох му клетва.

С две ръце хванах клонката вита

(бе по-гъвкава тя от ракита),

но не си от бодлите изпатих.

Леко пъпката аз поразклатих,

21715 че не би ми се инак удало

да постигна целта си изцяло.

Поразтърсих и другите клони,

и то без да се нищо отрони

или счупи, или навреди.

21720 Ала знаех добре отпреди,

че не й ли засегна кората,

не ще свършат успешно нещата.

        И най-после (с това ще привърша)

аз разтърсих, но без да го скърша,

21725 този пукнал се вече цветец

и от него попада прашец.

Аз докоснах цвета във средата,

отстранявайки леко листцата —

нали исках за всичко да зная —

21730 и така ги разгърнах накрая,

че цветеца напълно разтворих.

И единствено този грях сторих,

ала сигурен бях, че дори

Добър Прием не ще ме кори.

21735 Той, напротив, остави ме там

да си правя каквото си знам.

Но все пак ми обърна внимание,

че това мое силно желание

според него е май прекалено.

21740 Не постъпвах аз много почтено,

но нали той на мен разреши ми

да откъсна листцата любими.

        И понеже по всичко личеше,

че успехът ми сигурен беше,

21745 то се вече почувствах щастлив.

А на който е бил отзивчив

спрямо мен, бих желал в този час

да изкажа признателност аз,

както прави длъжникът почтен.

21750 На мнозина сам бях задължен

затова, че ме те подкрепиха

и с такива неща ме дариха,

със които, честит и благат,

от Богатство аз бях по-богат.

21755         Между моите топли целувки

благодарни слова, без преструвки,

към Амур и Венера отправих.

И бароните също прославих,

че и те по възможност веднага

21760 отзоваха се. Бог да помага

тук на всеки млад влюбен, готов

да последва сърдечния зов.

За Разумност да мисля не щях,

злини много от нея видях.

21765 Нека трижди да бъде проклето

туй Богатство безсрамно, което

на мен достъп дотам забрани.

(Добре само, че то настрани

не поглеждаше, тъй че без страх

21770 да проникна навътре можах.)

На врага си желая аз злото,

и най-вече на Ревност, защото

явно пречи на всички младежи

да достигнат до розите свежи

21775 (как ли днес тя за пъпките бди?).

Аз откъснах цветеца, преди

да напусна туй място, което

ми така очарова сърцето.

Тъй сдобих се със роза… А вън

21780 беше ден — и аз станах от сън.

Тук романът за Розата свършва.

[1] Ст. 20917. Жан дьо Мьон пресъздава историята на Пигмалион, като се придържа към Овидий, „Метаморфози“, X, 242–297. ↑

[2] Ст. 20929. Лавиния — дъщеря на митическия италийски цар Латин, който я дал за съпруга на Еней. ↑

[3] Ст. 21084. Химен — древногръцко божество, олицетворение на сватбената песен, покровител на брака. ↑

[4] Ст. 21100. Амфион — син на Юпитер, получил от Хермес вълшебната лира и дарбата да свири на нея и да пее божествено. ↑

[5] Ст. 21247. Пафа — дъщерята на Пигмалион, която според Овидий дала името си на гр. Пафос (остров Кипър). ↑

[6] Ст. 21249. Кинирас — син на Пафа и внук на Пигмалион, според мита първият цар на остров Кипър; от кръвосмесителната любов на дъщеря си Мира баща на миловидния Адонис. ↑

[7] Ст. 21283. Киприда — един от епитетите на богинята Афродита (от името на остров Кипър, където се намирало главното средище на нейния култ). ↑

[8] Ст. 21376. Вергилий, «Буколики», X, 69: «Omnia vincit Amor, et nos cedamus Amori» — «Всичко надвива Амур. Пред Амур да отстъпим и ние» (цит. по Публий Вергилий Марон, «Буколики. Георгики. Енеида», изд. «Народна култура», С., 1980, превод от латински Георги Батаклиев). ↑

[9] Ст. 21405. Дедал — прочут митически механик, архитект и скулптор от Атина. ↑

[10] Ст. 21456. Според коментатори тесният път символизира любовта на младите, а широкият — любовта с богати стари жени. ↑

[11] Ст. 21464. Ювенал, „Сатири“, I, 38–39. ↑

[12] Ст. 21469. Овидий, „Любовно изкуство“, II, 667–668. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.